ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2022 року	Львів	Справа № 260/8180/21 пров. № А/857/8177/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
судді-доповідача -	Шевчук С. М.	
суддів -	Кухтея Р. В.	
 за участю секретаря судового засідання	Іщук Л.П. Кушик Ю.Т.	
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові   апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області на рішення   Закарпатського окружного адміністративного суду   від 14 квітня 2022 року (ухвалене у м. Ужгород, за правилами  спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, судом під головуванням судді Рейті С.І., повний текст рішення складено -15 квітня 2022 року) у справі № 260/8180/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області     про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії, суд-
ВСТАНОВИВ:
        І. ОПИСОВА 
ОСОБА_2 звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, яким просила визнати протиправною відмову в призначенні пенсії і зобов`язати ГУ ПФУ в Закарпатській області призначити та виплачувати їй пенсію за віком з дати первинного звернення за її призначенням  23.11.2021 року.
Рішенням  Закарпатського окружного адміністративного суду   від 14 квітня 2022 року позов задоволено повністю.
Визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області у призначенні пенсії ОСОБА_1 .
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком з дати первинного звернення за її призначенням - 23.11.2021 року.
Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області на користь  ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень).
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач  звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги  вказує, що судове рішення прийнято з неповним з`ясуванням обставин справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
На підтвердження доводів апеляційної скарги  вказує, що при зверненні до Головного управління позивачкою не дотримано всіх умов, передбачених Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зокрема позивачем не надано документу, який би засвідчував місце проживання заявника в Україні. Крім того, апелянт зазначає, що позивач не має права на призначення пенсії по віку у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу.
Позивач   своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася, відповідно до частини 4  статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України  (далі  КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Про розгляд апеляційної  скарги сторони повідомлені шляхом надіслання ухвал про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду  на електронну адресу відповідача та представник позивача, та на поштову адресу позивача, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази. 
В судове засідання не прибули, причин неявки не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не направляли.
Представником позивача подано заяву про розгляд справи за відсутності позивача та її представника. Вимоги апеляційної скарги заперечує.
В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Ухвалюючи судове рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні або відсутність міжнародного договору, ратифікованого Верховною Радою України; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія - в Україні чи за її межами, що також передбачено у  ст. 46 Конституції України.
Суд зазначив, що на час розгляду справи у відповідача в наявності є всі документи для призначення позивачу пенсії за віком. Заява встановленої форми подана позивачем 23.11.2021 року. Вимоги щодо віку та страхового стажу позивачем дотримані. Отже, підстави для відмови у призначенні пенсії позивачу відсутні.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 звернулася до ГУ ПФУ в Закарпатській області із заявою про призначення їй пенсії за віком, до якої додала наступні документи: трудову книжку, копію свідоцтва про народження, копію свідоцтва про укладення шлюбу, копію паспорту для виїзду за кордон, копію картки платника податків про присвоєння РНОКПП, копію диплому, копію документу про останнє місце проживання в Україні, заяву про виплату пенсії на поточний банківський рахунок.
В листі від 30.11.2021 року № 6057-6098/К-02/8-0700/21 ГУ ПФУ в Закарпатській області наведено норми законодавства, що регулюють порядок подання документів для призначення пенсії, зокрема, пункти постанови правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005 року «Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», якими, окрім іншого, передбачено, що особа, яка  звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).
Також, згідно вказаного листа, зважаючи на те, що місцем постійного проживання ОСОБА_1 є Держава Ізраїль, то вважає за необхідне роз`яснити, що 28.09.2012 року підписано Угоду між Україною та Державою Ізраїль про соціальне забезпечення, однак згадана Угода набере чинності після її ратифікації парламентами обох Договірних Сторін та водночас із  набранням чинності Угоди буде врегульовано питання призначення та виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне проживання до Держави Ізраїль. Наразі Угода про соціальне забезпечення між Україною та Державою Ізраїль Верховною Радою України не ратифікована. Іншого  чинним законодавством не передбачено.
Таким чином, фактично позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком лише з підстави ненадання документу, що засвідчує його місце проживання в України.
Вважаючи протиправною відмову відповідача щодо призначення пенсії, позивач звернулася до суду з цим позовом за захистом своїх прав.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.
Відповідно до  статті 19 Конституції України  органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими  Конституцією  та законами України.
У статтях  1,  3  та  8 Конституції України  також закріплено, що людина визнається найвищою соціальною цінністю в Україні - в соціальній і правовій державі, в якій визнається і діє принцип верховенства права.
Право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державною і, за жодних умов не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених  Конституцією України  (статті 22 та 64).
Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована  Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.
Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується, в тому числі, міжнародними зобов`язаннями України.
Особливою формою здійснення права на пенсію є пенсійні правовідносини, які водночас виступають як один із видів суспільних відносин. Пенсійні правовідносини розглядаються як особлива форма соціальної взаємодії, що об`єктивно виникає в суспільстві відповідно до закону, учасники якої мають взаємні кореспондуючі права та обов`язки і реалізують їх з метою задоволення своїх потреб та інтересів в особливому порядку, який не заборонений державою чи гарантований і охороняється нею в особі певних органів.
Статтею 46 Конституції України  гарантовано, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Крім того, суд зазначає, що пенсії за віком відповідають ознакам такої категорії як власність, а тому не залежать від місця проживання особи пенсіонера, а її протиправне позбавлення буде порушенням гарантій, передбачених частиною четвертою  статті 41 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.
Поряд з цим, відповідно до пункту 6 частини першої  статті 92 Конституції України  виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.
Порядок нарахування та виплати пенсії регламентовано Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" 09.07.2003 № 1058-IV та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до статті 3 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 14 січня 1998 року №16/98-ВР право на забезпечення за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням згідно з цими Основами мають застраховані громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено законодавством України, а також міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Згідно із пунктом 1 частини першої та частиною четвертою  статті 8 Закону №1058-IV  право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим  Законом  та досягли встановленого цим  Законом  пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у  статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг із системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування нарівні з громадянами України на умовах та в порядку, передбачених цим  Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Аналізуючи зазначені норми права, суд приходить до висновку, що, за загальним правилом, право на призначення (перерахунок, поновлення) пенсії мають громадяни України незалежно від місця проживання та іноземці і особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, на умовах та порядку, передбачених законодавством або міждержавними угодами.
Зазначений підхід узгоджується із позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 01 жовтня 2019 року у справі №804/3646/18, від 30 січня 2020 року у справі №489/5194/16-а та  від 30 вересня 2021 року у справі № 540/4060/20.
Так, за змістом наявного в матеріалах справи листа Управління від 30.11.2021 року № 6057-6098/К-02/8-0700/21 вбачається, що ГУ ПФУ в Закарпатській області наведено норми законодавства, що регулюють порядок подання документів для призначення пенсії, зокрема, пункти постанови правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005 року «Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», якими, окрім іншого, передбачено, що особа, яка  звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).
Також, згідно вказаного листа, зважаючи на те, що місцем постійного проживання ОСОБА_1 є Держава Ізраїль, відповідачем роз`яснено, що 28.09.2012 року підписано Угоду між Україною та Державою Ізраїль про соціальне забезпечення, однак згадана Угода набере чинності після її ратифікації парламентами обох Договірних Сторін та водночас із  набранням чинності Угоди буде врегульовано питання призначення та виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне проживання до Держави Ізраїль. Наразі Угода про соціальне забезпечення між Україною та Державою Ізраїль Верховною Радою України не ратифікована. Іншого  чинним законодавством не передбачено.
Отже, підставою для відмови позивачу у призначенні пенсії слугувало те, що останньою не підтверджено місце проживання (реєстрації) на території України, як це передбачено  Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"  та Порядком надання документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до  Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
В той же час, колегія суддів звертає увагу, що згідно з частиною другою  статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених  Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
У  статті 24 Конституції України  закріплено, що не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Отже, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.
Конституційний Суд України у Рішенні від 7 жовтня 2009 року №25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.
Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009  пункт 2 частини першої статті 49, друге речення  статті 51 Закону № 1058-ІV  щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого            надана Верховною Радою України, визнано такими, що не відповідають  Конституції України  (є неконституційним). Зазначені положення  Закону № 1058-ІV  втратили чинність з дня  ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009 оспорюваними нормами  Закону № 1058-ІV  держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям            соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.
У рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) дійшов висновку про те, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю в поводженні, яка порушувала статтю 14 Конвенції, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому Суд зауважив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця поживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункти 51-54).
Відповідно до частини першої  статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV  суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
Отже, у вказаних рішеннях Конституційного Суду України та ЄСПЛ застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може пов`язуватися з місцем проживання людини. У контексті справи, що розглядається, правовий зв`язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов`язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується  статтею 33 Конституції України  кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.
Така правова позиція висловлена Верховним Судом у подібних правовідносинах у Постанові від 16    квітня 2020 року у справі №212/4165/17 (2-а/212/162/17).
Як вбачається із матеріалів справи, до заяви про призначення пенсії від 23.11.2021 року позивач додала копію паспорту громадянина України для виїзду за кордон на ім`я ОСОБА_1 . Паспорт виданий 17.09.2011 року і дійсний до 17.09.2031 року. При цьому, відомості щодо виходу з громадянства України у матеріалах справи відсутні.
Отже, позивачем підтверджено громадянство України, яке не було припинено з підстав, встановлених  Законом України «Про громадянство».
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що  обставини, на які послався у своїй відповіді на заяву позивача про призначення пенсії відповідач, не можуть слугувати підставою для  відмови у призначенні такої.
Стосовно ж доводів апеляційної скарги відносно того, що позивач немає права на призначення пенсії по віку у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу, то колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до частин 1-3  статті 44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"  заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
Заява про призначення пенсії за віком може бути подана застрахованою особою не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку.
Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
Відповідно до пункту 1 частини першої  статті 45 Закону № 1058-IV  пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Згідно з частиною п`ятою  статті 45 Закону № 1058-IV  документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.
Натомість, як слідує з матеріалів справи відповідач не дотримався приведених приписів законодавства, відповідного рішення про призначення позивачу (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) такої пенсії не прийняв, а лише повідомив позивача листом проте, що угода про соціальне забезпечення між Україною та Державою Ізраїль  не ратифікована Верховною Радою України  та  про перелік документів щодо місця проживання позивачу слід подати для призначення пенсії в Україні. 
При цьому, із змісту листа відповідача від 30.11.2021 року слідує, що обставини з приводу наявності або відсутності необхідного у позивача стажу для призначення пенсії по віку під час розгляду такої заяви відповідачем в установленому порядку  не досліджувались та  не були підставою для відмови позивачу у призначенні пенсії по віку.
Як наслідок колегія суддів приходить до висновку, що зібраними у справі доказами підтверджуються фактичні обставини щодо протиправності дій відповідача щодо відмови позивачу у призначенні пенсії з тих підстав, що позивач немає постійного місця проживання в Україні та виїхала на постійне проживання до  Держави Ізраїль.
Водночас колегія суддів, зазначає, вважає передчасним рішення суду першої інстанції в частині яке стосується зобов`язання відповідача  призначити та виплачувати позивачу пенсію за віком з дати первинного звернення за її призначенням -23.11.2021року, позаяк суду для прийняття такого рішення необхідно дослідити в установленому порядку обставини щодо  наявності у позивача необхідного страхового стажу для призначення пенсії за віком. Проте,  зібрані у справі докази не надають за можливе встановити зазначені обставини, а відтак рішення суду першої інстанції є передчасним та таким, що постановлено за відсутності доказів які підтверджують приведені обставини.
Відповідно до пункту 1.1. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до  Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого  постановою Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, органом, що призначає пенсію є управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об`єднане управління.
Аналіз норм  Кодексу адміністративного судочинства України  свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади за даних обставин.
При цьому, суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади. При цьому, суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин.
Аналогічна позиція, викладена в  постанові Пленуму Верховного суду України №13 від 24.10.2008 року, постанові ВАСУ від 28.07.2015 року справа №К/800/34016/14 відповідно до яких, суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які не належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.
Відтак, зобов`язавши відповідача призначити позивачу пенсію без урахування розподілу повноважень між виконавчими та судовими органами та без з`ясування всіх необхідних обставин для призначення пенсії, суд першої інстанції постановив передчасне судове рішення щодо призначення позивачу пенсії перебравши на себе повноваження, які належать виключно відповідачу.
Колегією суддів також враховано, що завданням адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.
Відповідно до частини 2  статті 9 КАС України  суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту порушеного права людини.
З огляду на фактичні обставини справи за яких має місце неналежне виконання відповідачем повноважень та зважаючи на приведені положення законодавства за яких суд не вправі перебирати на себе непритаманні йому функції у призначенні пенсій, колегія суддів керуючись частиною 2  статті 9 КАС України  вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог з метою захисту порушеного права позивача та задовольнити у названій частині позов у спосіб зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача   про призначення пенсії за віком від 23.11.2021 та прийняти відповідне рішення з урахуванням  правової оцінки, наданої  у цій постанові, про яке невідкладно повідомити позивача.
Відповідно до частини 1  статті 317 КАС України  підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Зважаючи на те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права у вказаній вище частині, апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.
Керуючись ст.  308, ст.  311, ст.  315, ст.  317, ст.  321, ст.  328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,
                                             П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області задовольнити частково.
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду   від 14 квітня 2022 року у справі № 260/8180/21 в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком з дати первинного звернення за її призначенням - 23.11.2021 року скасувати та прийняти у вказаній частині постанову, якою позов задовольнити частково.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 23.11.2021 та прийняти відповідне рішення з урахуванням  правової оцінки, наданої  у цій постанові, про яке невідкладно повідомити позивача.
В решті рішення Закарпатського окружного адміністративного суду   від 14 квітня 2022 року у справі № 260/8180/21 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої  статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	С. М. Шевчук 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	Л. П. Іщук  	
Повне судове рішення складено 14 липня 2022 року