П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
19 липня 2022  року                                                                                                м. Київ
 
Справа № 754/10820/20
Провадження: № 22-ц/824/1933/2022
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О., 
суддів Андрієнко А.М., Нежури В.А.
 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Крушановського Сергія Івановича в інтересах Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал»
 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 28 травня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Зотько Т.А.,
 у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» до ОСОБА_1 про стягнення боргу,
 
в с т а н о в и в :
 
У серпні 2020 року ПАТ «АК «Київводоканал» звернулось до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 26.04.2014 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії», яким внесено зміни до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», зокрема, й в частині визначення виконавця послуг з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення. 05.08.2014 рокув газеті «Хрещатик» № 110 (4510) було опубліковано повідомлення про публічний договір (оферту) про надання ПАТ «АК «Київводоканал», в подальшому перейменованим у ПрАТ «АК «Київводоканал», як виконавцем житлово-комунальних послуг на підставі ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем) та опубліковано договір про надання послуг з централізованого водопостачання холодної води та водовідведення з використанням внутрішньо будинкових систем). Повідомленням визначено, що фізична особа, що користується послугами з централізованого постачання холодної води та водовідведення холодної та гарячої води, вважається такою, що ознайомлена, погоджується та приєднується до умов договору. У разі відмови споживачів від отримання послуг, дана відмова має бути оформлена письмово та направлена до ПрАТ «АК «Київводоканал» для оформлення припинення надання цих послуг. ОСОБА_1 отримує послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових мереж) за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору. Після розміщення повідомлення до договору у вищевказаній газеті на адресу ПрАТ «АК «Київводоканал» жодних заяв або повідомлень про відмову від надання зазначених послуг та договору від відповідачки не надходило.
Відповідачка внаслідок порушення умов Договору та вимог, що передбачені нормативними актами, зобов`язання щодо повної та своєчасної оплати спожитих в період з 01.07.2014 по 30.06.2020 року, послуг з водопостачання та водовідведення не виконала належним чином, внаслідок чого у останньої утворилась заборгованість у розмірі 8 224, 00 грн. Окрім того, відповідачкою не сплачений розмір внеску, встановлений розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 30.09.2019 № 1716, внаслідок чого наразі борг складає 10, 73 грн. Також, у зв`язку з простроченням оплати споживчих житлово- комунальних послуг, відповідачка зобов`язана сплатити на користь ПрАТ «АК «Київводоканал» 3% річних у розмірі 888, 75 грн., та інфляційних витрат у розмірі 3 636, 32 грн.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва  від 28 травня 2021 року позов ПрАТ «Акціонерна компанія «Київводоканал» задоволено частково.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Акціонерна компанія «Київводоканал» заборгованість за житлово-комунальні послуги з водопостачання та водовідведення з урахуванням 3 % річних та інфляційних втрат в загальному розмірі 2297, 84 грн. та судовий збір в розмірі 700,67 грн.
В задоволенні іншої частини позовних вимог  відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням, Крушановський С.І. в інтересах ПрАТ «Акціонерна компанія «Київводоканал» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, не врахування обставин, що мають істотне значення для справи, просив  рішення суду  першої інстанції скасувати та ухвалити новесудове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що обов`язок з оплати, надання та отримання житлово-комунальних послуг випливає виключно з договірних відносин, а не з права власності, а тому належність відповідачці 1/3 частини квартири не є підставою для розподілу боргу за житлово-комунальні послуги.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 14 липня 2021 року відкритоапеляційне провадження у справі та справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню.
Судом першої інстанції  встановлено, що 05 серпня 2014 року в газеті «Хрещатик» № 110(4510) ПрАТ «АК «Київводоканал» було опубліковано повідомлення про публічний договір (оферту) про надання ПрАТ «АК «Київводоканал» як виконавцем послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) та опубліковано договір про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових мереж). Повідомленням визначено, що фізична особа (власник/квартиронаймач житлового приміщення у багатоквартирному будинку), що користується послугами з централізованого постачання холодної води та водовідведення холодної та гарячої води, вважається такою, що ознайомлена, погоджується та приєднується до умов Договору. У разі відмови споживача від отримання послуг, така відмова має бути оформлена письмово та направлена до ПрАТ «АК «Київводоканал» до 20 серпня 2014 року для оформлення припинення надання цих послуг (а.с. 8).
Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 19.02.2009 року Відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, квартира АДРЕСА_2 , належить ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в рівних долях.
24.03.2021 року ПрАТ «АК «Київводоканал» подав до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, посилаючись на те, що відповідачкою в процесі розгляду справи судом погашено частину основного боргу за отримані послуги з водопостачання та водовідведення. Залишок заборгованості відповідачки складає 2 368,45 грн основного боргу, 888,75 грн - 3 % річних, 3636,32 грн- інфляційних втрат.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що власниками вказаної квартири є три особи, які володіють вищевказаною квартирою в рівних долях, а тому з відповідача підлягає до стягнення 1/3 частина визначеного позивачем боргу. Отже, з відповідачки ОСОБА_1 на користь товариства підлягає стягненню заборгованість за житлово-комунальні послуги з водопостачання та водовідведення в загальному розмірі 2 297, 84 грн., яка складається з основного боргу - 789, 48 грн; інфляційних втрат - 1212, 11 грн, 3 % річних - 296, 25 грн.
Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог  апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги".
Згідно зі статтею 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).
Хоч у частині першій статті 19 Закону № 1875-ІV й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.
Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону № 1875-ІVобов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Згідно із зазначеними нормами закону,споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.
За змістом статті 20 Закону № 1875-ІV та пунктів 28, 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, споживачі, які встановили у квартирі багатоквартирного будинку індивідуальні (автономні) системи опалення, оплачують послуги з центрального опалення місць загального користування будинку відповідно до методики, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.
 Згідно положень вказаних Правил централізоване постачання холодної та гарячої води - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у холодній та гарячій воді, яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем холодного та гарячого водопостачання; централізоване опалення - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання.
 У квартирі (будинку садибного типу) роботи з установлення засобів обліку води і теплової енергії (далі - квартирні засоби обліку) проводяться спеціалізованою організацією, виконавцем, виробником чи постачальником за рахунок коштів споживача.
 Квартирні засоби обліку беруться виконавцем на абонентський облік.
 Періодична повірка, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) квартирних засобів обліку проводяться за рахунок виконавця.
 Оплата послуг за показаннями засобів обліку води, встановлених у квартирі (будинку садибного типу), проводиться лише у разі здійснення обліку в усіх точках розбору холодної та гарячої води у квартирі (будинку садибного типу) незалежно від наявності засобів обліку на вводах у багатоквартирний будинок.
   Справляння плати за нормативами (нормами) споживання за наявності квартирних засобів обліку без урахування їх показань не допускається, за винятком випадків, передбачених абзацом п`ятим пункту 15 цих Правил. Виконавець і споживач не мають права відмовлятися від врахування показань засобів обліку.
 Показання будинкових засобів обліку знімаються представником виконавця один раз на місяць у присутності постачальника та представника споживачів.
  Показання квартирних засобів обліку знімаються споживачем щомісяця.
 Засоби обліку води і теплової енергії, встановлені у квартирі (будинку садибного типу) та на вводі у багатоквартирний будинок, підлягають періодичній повірці.
Періодична повірка засобів обліку води і теплової енергії проводиться у строк, що не перевищує одного місяця. За цей час споживач оплачує відповідні послуги у такому порядку: з централізованого постачання холодної та гарячої води - згідно із середньомісячними показаннями засобів обліку за попередні три місяці; з централізованого опалення - згідно із середньомісячними показаннями засобів обліку за попередній опалювальний період. У разі несправності засобів обліку води і теплової енергії, що не підлягає усуненню, плата за послуги з моменту п виявлення вноситься згідно з нормативами (нормами) споживання.
  Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.
 У платіжному документі передбачаються графи для зазначення поточних і попередніх показань засобів обліку води, теплової енергії, різниці цих показань або затверджених нормативів (норм) споживання, тарифу на даний вид послуг і суми, яка належить до сплати за надану послугу.
 Зміст положення ч. 4 ст. 319 ЦК України про те, що власність зобов`язує, яке має більш загальний характер, фактично розкривається через закріплений у наступній частині цієї статті принцип, що забороняє власникові використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.
Згідно ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
 Пунктом 10 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" встановлена відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені.
За визначенням, наданим у статті 1 вказаного Закону, житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.
Статтею 526 ЦК України визначені загальні умови виконання зобов`язання, зокрема, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.
Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.
Правовідношення, у якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто, у якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.
З огляду на викладене правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.
Отже, виходячи з юридичної природи спірних правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.
Закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого у національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.
Враховуючи викладене та на підставі вищенаведених правових норм, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що між відповідачкою і позивачем існували фактичні договірні відносини, а тому вимоги про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги є обґрунтованими.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги про те, що обов`язок з оплати, надання та отримання житлово-комунальних послуг випливає виключно з договірних відносин, а не з права власності, а тому належність відповідачці 1/3 частини квартири не є підставою для розподілу боргу за житлово-комунальні послуги, колегія суддів виходить з наступного.
У частині першій статті 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції чинній на час виникнення спірних відносин, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).
Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.
Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги -регрес).
Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.
Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц (провадження № 61-26462св18).
Судами встановлено, що сторони є співвласниками оспорюваної квартири і відповідно до закону зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Як убачається із матеріалів справи, 28 березня 2018 року між ПрАТ «АК «Київводоканал» та ОСОБА_1 укладено договір № 0313162432/Р/2018  про розстрочення заборгованості, в якій ОСОБА_1 визнала борг в сумі 6895,31 грн та зобов`язалась щомісячно до 25 числа відповідного місяця, визначеного в графіку, перераховувати на розрахунковий рахунок кредитора кошти, які також визначені у графіку.
Однією з засад цивільного законодавства України є свобода договору (п. 3 ч. 1 ст. 3, ст. 627 ЦК України), яка полягає в тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаївділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).
У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 фактично визнала, що має заборгованість перед позивачем.
З огляду на наявність між ОСОБА_1 та позивачем договірних відносин, суд першої інстанції помилково стягнув з ОСОБА_1 як одного і співвласників квартири лише 1/3 частину боргу.
При цьому, при стягненні з відповідачки 1/3 частини боргу суд першої інстанції залишив поза увагою, що відповідачкою під час судового розгляду справи вже було погашено більше ніж половину основного боргу.
Оскільки відповідачка має право самостійно здійснювати витрати по оплаті житлово-комунальних послуг  і вимагати або не вимагати від інших  співвласників відшкодування понесених нею витрат, висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позову є помилковим.
Суд першої інстанції не звернув уваги на погоджені між сторонами умови договору,  не належно оцінив наявні в матеріалах справи докази, не повно встановив обставини, і, та, як наслідок, дійшов помилкового висновку про часткое задоволення позову.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1 ст.376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З урахуванням вищевикладеного, рішення Деснянського районного суду міста Києва  від 28 травня 2021 року  підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.
Так, згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України,  судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
При подачі позовної заяви позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2 102 грн, при  зверненні до суду з апеляційною скаргою - 3153 грн.
Відповідач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 8 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».
За наведених обставин, витрати по сплаті судового збору у розмірі 5255 грн підлягають компенсації ПАТ «АК «Київводоканал» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
 
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
  Апеляційну скаргу Крушановського Сергія Івановича в інтересах Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» задовольнити.
 Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 28 травня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Стягнути з  ОСОБА_1  на користь Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» суму основного боргу за оплату житлово-комунальних послуг у розмірі 2368, 45 грн, 3 % річних у розмірі 888,75 грн та інфляційні втрати у розмірі 3636,32 грн, а всього 6893,52 (шість тисяч вісімсот дев`яносто три) грн 52 коп.
Компенсувати Приватному акціонерномутовариству «Акціонерна компанія «Київводоканал» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, витрати по сплаті судового збору у розмірі 5255 (п`ять тисяч двісті п`ятдесят п`ять) грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.   

Головуючий                                                                                     Т.О. Невідома

Судді                                                                                                 А.М. Андрієнко 

                                                                                                          В.А. Нежура