Номер провадження: 22-ц/813/1872/22 
Справа № 947/3879/20
Головуючий у першій інстанції Маломуж А. І.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07.06.2022                                                                                         м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого судді – Сєвєрової Є.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я., 
за участю секретаря - Чепрас А.І.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 вересня2020 року у складі судді Маломуж А. І.,
в с т а н о в и в:
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутих грошових коштів. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 були перераховані від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 26 000 доларів США, а саме: 18.06.2019 перераховано 5 000 доларів США; 12.03.2019 перераховано 12 000 доларів США; 27.03.2019 перераховано 9 000 доларів США. Грошові кошти були перераховані на рахунок відповідача (Банк одержувача: JSB "Ukrgasbank”, ІНФОРМАЦІЯ_1 , поточний рахунок: НОМЕР_1 ) з рахунків, які належать позивачу та розміщені у HSBC (Hongkong and Shanghai Banking Corporation) (Банківська корпорації Гонконгу та Шанхаю). Жодних договірних відносин, передбачених чинним законодавством України, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 немає, а тому отримані ОСОБА_2 грошові кошти від ОСОБА_1 у розмірі 26 000 доларів США на його думку кваліфікуються як безпідставно набуті. У зв`язку з цим просив суд стягнути з відповідача безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 636 911,60 грн., що відповідно до офіційного курсу НБУ долара США до гривні, на день звернення до суду з позовом становить 26 000 дол. США, а також відсотки за користування безпідставно отриманими грошовими коштами у розмірі 88 411,63 грн. та 887,50 грн.-3% річних. Крім того, позивач просив стягнути на свою користь витрати на правничу допомогу у розмірі 6316 грн. та витрати за залучення перекладача у розмірі 2 397 грн.
Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2020 року у задоволенні позову відмовлено. 
Не погодившись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що матеріали справи не містять жодного доказу наявності договірних правовідносин між позивачем та відповідачем. Саме відсутність правових підстав для отримання відповідачем грошових коштів є підставою для застосування ст.1212 ЦК України. Судом не прийнято до уваги той факт, що визначення «придбання особистих товарів» зазначено лише в платіжних документах від 28.03.2019 та 18.06.2019. Платіжний документ від 12.03.2019 на переказ грошових коштів у розмірі 12 000 доларів США визначення «придбання особистих товарів» не містить. Апелянт не отримував від відповідача жодних товарів за перераховані грошові кошти - 12.03.2019, 28.03.2019 та 18.06.2019. Жодної домовленостей між сторонами про придбання товару не існує. Платіжні документи не містять жодного посилання на договір, його номер, дату, назву товару, який саме товар повинен бути переданий, характеристику товару, кількість або його ціну. Платіжні документи не містять жодної ідентифікуючої ознаки про можливі договірні правовідносин та істотні умови відповідного договору купівлі-продажу. Враховуючи вищезазначене та той факт, що судом першої інстанції було неправильно встановлено обставини справи, які мають значення для справи, судом не були досліджені всі наявні у справі докази (докази направлення вимоги відповідачу, платіжні документи по транзакціям) та не надано правової оцінки цим доказам.
Відповідач в судове засідання 07.06.2022 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, поштове повідомлення про вручення йому відправлення на його адресу реєстрації повернулося до суду з позначкою «адресат відсутній за вказаною адресою».
За таких обставин відповідно до пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України відповідач вважаються таким, що повідомлений про дату, час і місце розгляду справи апеляційним судом.
Зазначене узгоджується із правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі N 488/4572/19 (провадження N 61-4731св21), від 28 липня 2021 року у справі N 552/1171/19 (провадження N 61-21579св19)
Крім того, судом апеляційної інстанції вживалися заходи щодо повідомлення відповідача про розгляд справи шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.
В судовому засідання представником позивача надано докази з яких вбачається, що відповідача ОСОБА_2 оголошено у розшук.
Враховуючи, що справа тривалий час перебуває на розгляді у суді, відповідач належним чином повідомлений про розгляд справи, апеляційний суд вважає за можливе розглянути справи без його участі.
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції не повною мірою відповідає зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.
Матеріали справи свідчать, що 12.03.2019, 27.03.2019 та 18.06.2019 ОСОБА_1 здійснено переказ грошових коштів ОСОБА_2 в загальному розмірі 26 000 доларів США.
Кошти перераховані на рахунок відповідача (Банк одержувача: JSB "Ukrgasbank”, ІНФОРМАЦІЯ_1 , поточний рахунок: НОМЕР_1 ) з рахунків, які належать позивачу та розміщені у HSBC (Hongkong and Shanghai Banking Corporation) (Банківська корпорації Гонконга та Шанхаю).
У вказаних довідках платником зазначено – ОСОБА_1 , отримувачем – ОСОБА_3 .
20.12.2019 року ОСОБА_1 направив на адресу ОСОБА_2 вимогу про повернення безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 26 000 доларів США (а. с. 31-33, т. 1).
28.01.2020 лист з вимогою було повернуто на адресу позивача з зазначенням «за не запитом».
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем наявності трьох умов, які б підтверджували зобов`язання з безпідставного набуття майна, а саме: набуття або збереження майна; набуття або збереження за рахунок iншої особи; відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Суд дійшов висновку, що позивач перерахував кошти на рахунок відповідача з власної ініціативи, а в призначенні платежу зазначено «придбання особистих товарів», отримання відповідачем коштів відбулось в не заборонений цивільним законодавством спосіб, позивач не звертався з вимогою до відповідача про повернення вказаних коштів. 
Повністю з такими висновками суду погодитися не можна, оскільки вони зроблені без установлення усіх обставин справи, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
За змістом ст. 1212 ЦК України її положення застосовуються у випадку наявності таких обставин у сукупності: набуття або зберігання особою майна здійснено без правової підстави або така підстава відпала; набуття або зберігання майна було здійснено за рахунок іншої особи; безпідставне набуття або зберігання майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Вказані норми застосовуються до позадоговірних зобов`язань.
Згідно приписів ст. 12, ч. ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У протилежному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Дослідивши наявні у справі банківські довідки та платіжні доручення апеляційним судом встановлено, що позивачем здійснено три перерахунки коштів на рахунок відповідача.
Так 28.03.2019 з власного рахунку позивач перерахував на рахунок відповідача кошти у розмірі 9000 дол. США.
18.06.2019 позивач перерахував зі свого банківського рахунку на рахунок відповідача кошти у розмірі 5000 дол. США.
В графі міжбанківська інформація за двома вказаними платежами зазначено «придбання особистих товарів» (а. с. 42, 43, 46, 47, 161, 177 т.1).
Відтак, факти перерахунку коштів двома платежами від 28.03.2019 та від 18.06.2019 на один і той самий рахунок, одному і тому самому отримувачу із зазначенням призначення таких платежів, свідчать про наявність зобов`язань між сторонами. 
Водночас характер зобов`язань не відомий, відповідач не надавав будь-яких доводів щодо підстав отримання від позивача коштів, разом з тим висновки щодо безпідставності набуття відповідачем коштів не можуть ґрунтуватися лише на доводах сторони позивача, а тому відсутні підстави вважати, що відповідач набув кошти за вказаними вище платежами без достатньої правової підстави.
За таких обставин, зважаючи на наявність у платежах про перерахування 28.03.2019 -9000 дол. США та 18.06.2019 -5000 дол. США відомостей про те, що ці кошти спрямовані на придбання особистих товарів, перерахування ОСОБА_1 з власної ініціативи грошових коштів у розмірі 5 000 дол. США та 9 000 дол. США на розрахунковий рахунок ОСОБА_2 не трансформують перераховані суми у безпідставно набуте майно, а тому відсутні підстави для застосування до даних правовідносин положення статті 1212 ЦК України. У разі невиконання зобов`язання, яке стало підставою для їх перерахунку відшкодування збитків має відбуватися з інших правових підстав. 
Водночас вбачається, що 12.03.2019 позивачем на рахунок відповідача перераховано 12000 дол. США та у вказаному рахунку інформація щодо призначення платежу не зазначена (а. с. 19-20, т.1), будь-які відомості щодо підстав перерахування вказаної суми матеріали справи не містять.
Відтак слід вважати, що кошти у розмірі 12000 дол. США отримані відповідачем без достатньої правової підстави, а тому підлягають поверненню позивачу. 
На вказані обставини суд першої інстанції уваги не звернув та не надав належної оцінки всім доказам у справі, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про те, що всі здійсненні позивачем платежі містять відомості щодо їх призначення. Крім того суд, посилаючись на відсутність звернення позивача з вимогою до відповідача про повернення коштів, не звернув увагу на наявне у справі письмове звернення позивача.
Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання іноземної валюти фізична особа зобов`язана, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути іншій особі таку ж суму грошових коштів, тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана.
Враховуючи, що відповідач безпідставно набув майно у вигляді грошових коштів у дол. США, з урахуванням вищевикладених вимог закону, апеляційний суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 12 000 дол. США. 
Позивач також просив стягнути на свою користь 3% річних та відсотки за користування коштами.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори та інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Статтю 625 ЦК України розміщено у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Отже, положення розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
Таким чином, дія ст. 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі ст. 1212 ЦК України. 
Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі N 910/22034/15, від 01 жовтня 2014 року у справі N 6-113цс14 та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі N 910/10156/17, від 16 травня 2018 року у справі N 14-16цс18, а також у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі N 908/2552/17.
Отже, 3% річних від простроченої суми заборгованості, яка становить 12 000 дол. США розраховуються за формулою: С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості; Д - кількість днів прострочення. 
Період прострочення грошового зобов`язання:        Кількість днів у періоді        Сума
з 12.03.2019 по 31.12.2019 
12 000,00 x 3 % x 295 : 365 : 100 (295 днів) 290,96 дол. США
з 01.01.2020 по 13.02.2020 
12 000,00 x 3 % x 44 : 366: 100 (44 дні) 43,28 дол. США.
Загальний розмір 3% річних від простроченої суми заборгованості за період з 12.03.2019 по 13.02.2020 становить 334,24 дол. США.
Згідно із частиною 2 статті 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Відповідно до статті 536 ЦК за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Оскільки після звернення позивача з вимогою до відповідача останній не повернув безпідставно отримані 12.03.2019 грошові кошти, тому повинен на підставі частини 2 статті 1214 ЦК України їх повернути з нарахованими процентами за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).
Визначаючи розмір процентів, що підлягають до нарахуванню на безпідставно набуті грошові кошти, позивач здійснював їх нарахування на підставі частини 1 статті 1048 ЦК України за якою, регулюючи проценти за договором позики (грошовим зобов`язанням), законодавець закріпив, якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБ України.
Водночас чинним законодавством передбачено, що облікова ставка НБУ застосовується лише до зобов`язань, які виражені у національній валюті - гривні України.
З огляду вищевикладене до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 625 ЦК України, яка поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань.
Отже, виходячи з суми простроченого грошового зобов`язання -12 000 дол. США за період з 12.03.2019 по 13.02.2020 (339 днів прострочення) з відповідача на підставі частини 2 статті 625 ЦК України підлягають стягненню відсотки у розмірі 334,24 дол. США.
Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в частині стягнення з ОСОБА_2 безпідставно набутих коштів у розмірі 12 000 дол. США, а також процентів за користування чужими коштами у розмірі 334,24 дол. США та 3% річних у сумі 334,24 дол. США.
В іншій частині у задоволенні позову слід відмовити з наведених вище підстав.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі статтею 141 ЦПК України апеляційний суд вирішує питання про відшкодування понесених позивачем судових витрат у справі по сплаті судового збору до суду першої та апеляційної інстанції, а також витрат на правничу допомогу.
З відповідача на користь позивача з урахуванням частково задоволених позовних вимог підлягають стягненню судові витрати у розмірі 22 141 грн. виходячи з розміру понесених позивачем судових витрат, а саме: 7262,11 грн. (судовий збір за подання позову)+ 12632 грн. (витрати на правову допомогу, понесені в суді 1-ї інстанції)+2827 грн. (витрати на залучення перекладача)+10 893, 16 грн. (судовий збір за подання апеляційної скарги)+17875,92 грн. (витрати на правову допомогу, понесені в суді апеляційної інстанції)=51 490,19 грн. х 43%.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 вересня2020 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів на суму 12 000 доларів США, процентів за безпідставне користування грошима та 3% річних від суми боргу скасувати.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 12000 доларів США, 3% річних у розмірі 334,24 долари США, проценти в розмірі 334,24 долари США, судові витрати в розмірі 22 141 грн.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складений 24.06.2022.

Головуючий:        
                                       
Судді: