ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 629/5652/20  Номер провадження 22-ц/814/1157/22	Головуючий у 1-й інстанції Мицик С.А.  Доповідач ап. інст. Лобов О. А.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2022 року 	м. Полтава	

Апеляційний суд Полтавської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Лобов О.А.
судді: Дорош А.І., Триголов М.В.
за участю секретаря судового засідання Коротун І.В.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення  Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 29 вересня 2021 року (час ухвалення рішення з 08:54:47 до – час і дата не зазначені; дата виготовлення повного тексту рішення невідома) у справі за позовом  ОСОБА_1 до територіальної громади смт.Орілька в особі Орільської селищної ради Лозівського району, Лозівської об`єднаної територіальної громади в особі Лозівської міської ради Харківської області про визнання права власності за набувальною давністю.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, просила ухвалити рішення, яким визнати за позивачем право власності за набувальною давністю на 5/12 житлового будинку з господарськими спорудами АДРЕСА_1 . 
В обґрунтування заявлених вимог стверджується, що позивач є власником 7/12 спірного будинку, інша частина будинку (5/12) належала на праві власності ОСОБА_2 , яка померла у серпні 1990 року. З 2010 року позивач відкрито і добросовісно користується усім домоволодінням, утримує його. 
Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 29 вересня 2021 року у задоволенні позову відмовлено за недоведеністю.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі. 
       В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначається, що суд першої інстанції у порушення вимог процесуального закону після відкриття провадження у підготовчому засіданні проігнорував заявлене позивачем у позові клопотання про витребування з нотаріальної контори відомостей щодо спадкоємців померлої ОСОБА_2 , ця інформація була витребувана судом під час розгляду справи по суті, що позбавило позивача можливості заявити про заміну відповідача, залучення співвідповідачів. 
       Суд першої інстанції не роз`яснив позивачу наслідки пред`явлення позову до неналежного відповідача, після встановлення належних відповідачів за цим позовом не суд не вирішив питання про заміну відповідача справі. 
       Суд першої інстанції у порушення вимог процесуального закону не дослідив усі надані докази, не дав їм належної оцінки, не відобразив свої висновки у рішенні. 
       У порушення вимог процесуального закону суд першої інстанції проігнорував позицію сторони позивача про виклик у судове засідання і допит сина померлої ОСОБА_2 , не дав оцінки тому факту, що інший спадкоємець ОСОБА_2 – її донька ОСОБА_3 , тривалий час мешкає у Російській Федерації і це унеможливлює її виклик у судове засідання. 
       Врахування судом першої інстанції при вирішенні спору по суті висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 04 червня 2021 року (справа №616/278/19), є порушенням ст.58 Конституції України, так як ця правова позиція була сформульована Верховним Судом після відкриття провадження у цій справі. 
       Ухвалою Харківського апеляційного суду від 06 грудня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення  Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 29 вересня 2021 року (а.с.190).
       Ухвалою Харківського апеляційного суду від 13 грудня 2021 року закінчено підготовку апеляційного розгляду і справу призначено до розгляду 16 лютого 2022 року о 15.00 (а.с.193).
       Ухвалою Харківського апеляційного суду від 10 січня 2022 року задоволено клопотання адвоката Мартиненко Аліни Сергіївни, представника ОСОБА_1 , про призначення судового засідання у режимі відео конференції (а.с.206).
       Відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України №133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовженого строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.
Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд. 
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Полтавського апеляційного суду від 11 квітня 2022 року справу передано до провадження колегії суддів під головуванням судді Лобова О.А., суддів учасників колегії Дорош А.І., Триголов В.М.
 
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 15 квітня 2022 року справу прийнято до провадження колегії суддів під головуванням судді Лобова О.А., суддів учасників колегії Дорош А.І., Триголов В.М.. Справу призначено до слухання на 11 травня 2022 року о 10:20 год. 
 
       Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався. 
 Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу – без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Судом першої інстанції встановлено, що згідно довідки КП «Житлова управляюча компанія» від 23 жовтня 2020 року садиба АДРЕСА_1 за станом на 01 січня 2013 року оформлена і зареєстрована: власником 7/12 частин є ОСОБА_4 , власником 1/4 і 1/6 частин є ОСОБА_2 (а.с.20).
ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.19,80).
За життя, 27 жовтня 1989 року, ОСОБА_2 склала заповіт, згідно якого заповіла усе належне їй майно, у тому числі і будинок, своїм дітям: сину ОСОБА_5 і доньці ОСОБА_3 (а.с.81).
ОСОБА_3 у встановленому законом порядку прийняла спадщину після смерті матері – подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (а.с.79).
ОСОБА_5 , другий спадкоємець, заяву до нотаріальної контори не подав і матеріали справи не містять даних про вчинення ним дій, які б свідчили про фактичне прийняття спадщини (а.с.90-95).
Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру за станом на 01 квітня 2021 року свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_2 не видано (а.с.97). 
26 жовтня 2013 року ОСОБА_1 набула право власності на 7/12 садиби АДРЕСА_1 (а.с.15-16,21).
ОСОБА_1 зареєстрована і проживає у садибі АДРЕСА_1 з 04 листопада 2015 року по теперішній час (а.с.17). 

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пред`явлена вимога до неналежного відповідача. 
Апеляційний суд погоджується із зазначеним висновком та, перевіряючи доводи апеляційної скарги, виходить з такого.
Згідно ч.1 та ч.2 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Відповідно ч.4 та ч.5 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.
Зміст поняття «набувальна давність», підстави, умови та порядок набуття у власність майна, у тому числі і нерухомого, роз`яснені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року (справа №910/17274/17), на яку обгрунтовано послався суд першої інстанції.
Стосовно доводів апеляційної скарги про неправомірне врахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 03 лютого 2021 (справа № 469/716/17) і від 04 червня 2021 року (справа №616/278/19), з тих підстав, що зазначені судові рішення ухвалені у 2021 році, тоді як позивач звернулася із позовом у грудні 2020 року, керуючись актуальними правовими позиціями на час звернення до суду, апеляційний суд визнає необгрунтованими. 
За змістом ст.3, ст.263 ЦПК України суд при вирішенні спору зобов`язаний врахувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, за станом на час розгляду справи. Такий обов`язок не пов`язується із часом звернення особи до суду і можливою зміною судової практики.
Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу, що висновки Верховного Суду, якими правомірно керувався суд першої інстанції, не були «новими» та такими, що не були і не могли бути відомі позивачу на час звернення до суду із позовом. 
У постанові Верховного Суду від 04 червня 2021 року (справа №616/278/19) викладена правова позиція про те, що строк, впродовж якого спадкоємець зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, законом не встановлений, однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (стаття 560 ЦК УРСР та стаття 1296 ЦК України).
Такий висновок прямо витікає із приписів ч.5 ст.1268, ст.1269, ч.3 ст.1296 ЦК України і був «актуальним» і на час на час звернення позивача до суду з позовом (див. зокрема постанову Верховного Суду від 14 серпня 2019 року у справі № 523/3522/16-ц).
У постанові від 03 лютого 2021р. (справа № 469/716/17) Верховний Суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову, оскільки його пред`явлено до неналежного відповідача, позов мав бути пред`явлений до спадкоємця власника часини нерухомого майна, на яке претендував позивач в порядку набувальної давності.
Такий підхід у визначені належного відповідача у спорах з подібними обставинами також не є «новим» і не міг бути невідомим позивачу (див. зокрема постанову Верховного Суду від 25 червня 2018 року у справі № 293/312/15-ц).
У справі належними і допустимими доказами встановлено і не заперечується позивачем, що після смерті ОСОБА_2 її донка ОСОБА_3 у встановленому порядку прийняла спадщину, отже у неї виникло право на спадщину, не дивлячись на відсутність свідоцтва про право на спадщину, а тому саме вона має відповідати за пред`явленим позовом. 
Позивач у позовній заяві стверджувала, що їй було відомо про співвласника іншої частини будинку ОСОБА_6 , яка померла у 1990 році, отже, керуючись принципом добросовісності у цивільних правовідносинах мала б вжити заходів для з`ясування питання про наявність спадкоємців.
Стосовно порушень вимог процесуального закону, на які зроблене посилання в апеляційній скарзі, апеляційний суд звертає увагу на такі обставини.
З матеріалів справи вбачається, що у позові заявлено клопотання про витребування із Лозівської ДНК інформації про спадкоємців ОСОБА_2 ; прийняти як письмові докази показання свідків (п`ять осіб) без їхнього виклику у судове засідання і розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження без участі позивача. Останні два клопотання обґрунтовані оголошеним карантином (COVID-19) (а.с.9-10).
Ухвалою судді суду першої інстанції від 07 грудня 2020 року відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначене на 11 січня 2021 року (а.с.56-57). 
Повідомлення про виклик до суду і копія ухвали доставлена ОСОБА_1 шляхом направлення СМС згідно раніше поданої нею заяви (а.с.54,58).
11 січня 2021 року ОСОБА_1 подала суду заяву, у якій просила підготовче засідання провести без її участі, залучити у якості співвідповідача Лозівську міську об`єднану територіальну громаду (а.с.60). 
Ухвалою суду від 11 січня 2021 клопотання позивача задоволено з залучено у якості співвідповідача Лозівську об`єднану територіальну громаду, підготовче засідання призначене на 01 лютого 2021 року (а.с.62), про що позивач повідомлена належним чином (а.с.64,65).
01 лютого 2021 року позивач подала суду заяву про проведення підготовчого засідання без її участі (а.с.68), ухвалою суду від 11 лютого 2021 року закрито підготовче засідання (а.с.70).
Аналогічні заяви позивач подавала суду 04 березня і 16 квітня 2021 року (а.с.72,98).
Ухвалою суду від 04 березня 2021 року витребувано з Лозівської ДНК інформацію про наявність або відсутність спадкової справи після смерті ОСОБА_2 (а.с.74).
Копія спадкової справи отримана судом 12 квітня 2021 року (а.с.77). 
05 травня 2021 року судом отримана заява адвоката Мартиненко А.С. про вступ у справу у якості представника позивача (а.с.102), у цей же день вона (представник) ознайомилася із матеріалами справи. 
Проаналізувавши перебіг подій у розгляді цієї справи, апеляційний суд приходить до таких висновків.
Суд першої інстанції у порушення приписів п.4 ч.5 ст.12, п.4 ч.2 ст.197 ЦПК України не вирішив вчасно клопотання позивача про витребування з Лозівської ДНК інформації про наявність або відсутність спадкової справи після смерті ОСОБА_2 . 
Таке порушення норм процесуального права відповідно до ч.3 ст.376 ЦПК України не є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції. 
Разом з тим, за умови сумлінного ставлення до виконання своїх процесуальних прав і обов`язків позивач не могла не знати про те, що суд не вирішив заявлене нею клопотання, натомість подавала суду клопотання про розгляд справи без її участі. 
Після вступу у справу представник позивача, ознайомившись із матеріалами справи, не заявив клопотання про заміну відповідача та/або залучення ще одного співвідповідача (спадкоємця ОСОБА_2 ), хоча мав би це зробити і у суду відповідно до ч.3 ст.51 ЦПК України не було перешкод для задоволення такого клопотання. Натомість представник позивача зосередився на вирішенні питання про виклик і допит свідків по справі, у тому числі і ОСОБА_5 – сина ОСОБА_2 , відносно якого відсутні дані про прийняття ним спадщини (а.с.105-110,113-114,117,125). 
Твердження апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 – спадкоємець ОСОБА_2 , тривалий час проживає у Російській Федерації і ця обставина призвела б до затягування строків розгляду справи, не можна визнати істотною обставиною, адже залучення до участі у справі у якості відповідача (співвідповідача) і повідомлення такої особи про розгляд справи, вручення їй процесуальних документів є різними процесуальними діями, вчинення чи не вчинення яких мають різні процесуальні наслідки. 
Важливим у цій справі є те, що позивач, його представник (адвокат) не виявили ініціативи із залучення до участі у справі належного відповідача. 
Враховуючи наведене, апеляційний суд не визнає за необхідне у розумінні положень п.1 статті 6 Конвенції давати детальні відповіді на інші доводи апеляційної скарги, зокрема щодо оцінки показань допитаних свідків, тощо, оскільки ці доводи не мають вирішального правового значення для вирішення спору. 
Таким чином, суд першої інстанції при вирішенні цього спору виконав вимоги ст.89, ст.264 ЦПК України та у відповідності до приписів зазначених норм дав належну оцінку встановленим обставин і дослідженим доказам, у рішенні обґрунтував належним чином свої висновки по суті спору.
Доводи апеляційної скарги не містять посилання на обставини та відповідні докази, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість скасування чи зміни судового рішення.
Керуючись ст. 367, п.1 ч.1ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 29 вересня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 01 серпня 2022 року.

     Головуючий суддя                                                      О. А.Лобов  

     Судді                                                                            А.І. Дорош

В.М. Триголов