ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2022 року 
м. Київ
справа № 340/1972/21
адміністративне провадження № К/9901/40229/21  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді – Мацедонської  В.  Е.,
суддів: Данилевич  Н.  А., Уханенка  С.  А.,
розглянув у порядку письмового провадження в касаційній інстанції адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про зобов`язання вчинити певні дії, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28  травня 2021  року (головуючий суддя Петренко  О.  С.) та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 06  жовтня 2021 року (головуючий суддя Юрко  І.  В., судді: Чабаненко  С.  В., Чумак  С.  Ю.)
І. Суть спору
У квітні 2021 року ОСОБА_1 (далі — позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі — відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), у якому просив:
— визнати протиправними дії ВЧ НОМЕР_1 щодо звільнення позивача без проведення повного та остаточного розрахунку;
— зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за 197 днів затримки повного розрахунку при звільненні за період з 09  вересня 2020  року по 24  березня 2021  року, включно, шляхом множення розміру його середньоденного розміру грошового забезпечення за останні 2 повні місяці служби на кількість календарних днів затримки виплати грошової компенсації вартості за недоотримане речове майно. 
На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що при звільненні з військової служби та виключення останнього зі списків особового складу військової частини із позивачем мав бути проведений повний розрахунок. Однак, у даному випадку мало місце виплата відповідачем грошової компенсації за неотримане речове майно не в день звільнення позивача, а через 197 днів після виключення його зі списків особового складу військової частини. При цьому, письмової згоди на такі дії ОСОБА_1 не надавав.
ІІ. Встановлені судами фактичні обставини справи.
ОСОБА_1 проходив військову службу в ВЧ НОМЕР_1 на посаді старшого бортового техніка — інструктора третьої авіаційної ескадрильї на літаках.
Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 08  вересня 2020  року №  192 позивач звільнений з військової служби у запас через сімейні обставини, виключений зі списків особового складу військової частини та усіх видів забезпечення 08  вересня 2020  року.
Фактичний розрахунок грошової компенсації за неотримане речове майно відповідачем проведений 25  березня 2021  року.
У зв`язку з невчасним проведенням повного розрахунку, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом за захистом порушених, на його думку, прав та інтересів.
ІІІ. Рішення судів попередніх інстанцій та мотиви їх ухвалення.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28 травня 2021  року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії ВЧ НОМЕР_1 щодо звільнення ОСОБА_1 без проведення повного та остаточного розрахунку. Стягнуто з ВЧ НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 09  вересня 2020 року по 24  березня 2021 року в сумі 3  622 грн 10 коп. У задоволенні решти позовних вимог — відмовлено. 
Суд першої інстанції виходив з того, що позивачу в день звільнення не виплачена належна компенсація за неотримане речове майно, а тому позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку є правомірними. Проте, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 3  622 грн10 коп.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 06  жовтня 2021  року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28 травня 2021  року скасовано. Позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України про зобов`язання вчинити певні дії залишено без розгляду.
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивач звернувся до суду з пропуском установленого процесуальним законом місячного строку. При цьому, суд зауважив, що строк звернення до суду починається з дня звільнення позивача (08  вересня 2020  року). Також, суд апеляційної інстанції зазначив, що ним не встановлено поважних причин для поновлення ОСОБА_1 строку звернення до суду з цим позовом.
IV. Провадження в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20  грудня 2021  року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою на підставі п. 1 ч. 4 ст. 328 КАС України.
V. Касаційне оскарження
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанцій та постанову суду апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.
На обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на неврахування судом апеляційної інстанції правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 12 серпня 2020 року №  400/3151/19, а саме: «Таким чином, виходячи із системного тлумачення положень статей 233, 116, 117 КЗпП України, враховуючи Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року в справі 
№  4-рп/2012, а також правові позиції Великої Палати Верховного Суду, наведені вище, можна дійти висновку, що з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 117 КЗпП України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові). Лише після проведення фактичного розрахунку (виплати всіх сум, що належать звільненому працівникові) починається перебіг строку, визначеного частиною першої статті 233 КЗпП України.».
Крім того, позивач уважає, що судами першої та апеляційної інстанції не враховано правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 14 липня 2021 року у справі №  240/12178/20 щодо застосування статті 117 Кодексу законів про працю України (далі — КЗпП України).
Відповідач відзив на касаційну скаргу не подав, що не перешкоджає перегляду рішення судів попередніх інстанцій.
VІ. Релевантні джерела права й акти їх застосування.
Відповідно до ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
За змістом ст. 122 КАС України установлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. 
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (ч. 5 ст.  122 КАС України).
Поряд з цим, частиною 1 ст. 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Крім того, частиною другою цієї статті встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
За приписами ч. 3 ст. 123 КАС України визначено, що у разі, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. 
VІІ. Висновки Верховного Суду
Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судового рішення здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевірка правильності застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права – на підставі встановлених фактичних обставин справи (ч.  1 ст.  341 КАС України).
Оцінюючи обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.
Як установлено судами попередніх інстанцій, позивач просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за 197 днів затримки повного розрахунку при звільненні за період з 09  вересня 2020  року по 24  березня 2021  року включно, обчислений шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення за останні два повні місяці служби на кількість днів затримки виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове право.
Стосовно вимог касаційної скарги про скасування рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28  травня 2021 року, колегія суддів зазначає, що такі вимоги не можуть бути задоволені, оскільки вказане рішення уже скасоване постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 06  жовтня 2021  року. Більш того, таке рішення було скасовано на підставі порушення норм процесуального права, і позовні вимоги по суті судом апеляційної інстанції не досліджувалися. Верховний Суд позбавлений права дослідження та надання оцінки рішенню суду першої інстанції, без перегляду його судом апеляційної інстанції по суті.
Таким чином, колегія суддів звертає увагу, що касаційна скарга ОСОБА_1 досліджується в межах доводів та вимог стосовно законності постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 06  жовтня 2021  року.
Залишаючи без розгляду позовну заяву, суд апеляційної інстанції зазначив, що строк звернення до суду з цим позовом розпочався з моменту звільнення позивача, а саме 08  вересня 2020 року, однак останній пасивно чекав 8 місяців виплати компенсації, і лише 23  квітня 2021  року звернувся до суду з цим позовом. При цьому, суд апеляційної інстанції послався на правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №  815/2681/17, від 22  січня 2020  року у справі №  620/1982/19, від 11 лютого 2021 року у справі №  240/532/20.
На обґрунтування доводів касаційної скарги, позивач стверджує, що початком перебігу строку на оскарження дій відповідача є день остаточного розрахунку (23  березня 2021  року), оскільки позивач лише після такої виплати дізнався про порушення його права на отримання повного розрахунку при звільненні. Крім того, скаржник посилається на постанову Верховного Суду від 12  серпня 2020  року у справі №  400/3151/19, у якій зазначено, що лише після проведення фактичного розрахунку (виплати всіх сум, що належать звільненому працівникові) починається перебіг строку, визначеного ч. 1 ст. 233 КЗпП України.
Колегія суддів з цього приводу зазначає, що спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений ч. 5 ст. 122 КАС України.
Водночас, у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.
Разом з тим, ч. 1 ст. 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення — в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
У пункті 2.2. Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року                 № 4-рп/2012 визначено, що роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать працівнику від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Як зазначив Конституційний Суд України у зазначеному Рішенні, аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Таким чином, Конституційний Суд України визначив, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.
Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 травня 2020 року у справі №  810/451/17 зауважила, що за змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Поряд з цим, у постанові Верховного Суду від 11  лютого 2021 року у справі №  240/532/20, Судом роз`яснено обмеження права особи на звернення до суду з адміністративним позовом в місячний строк. Так, у згаданій постанові Суд дійшов висновку, що обмеження права особи на звернення до суду з адміністративним позовом місячним строком з дня проведення з ним остаточного розрахунку ґрунтується на правильному застосуванні судом ст. 122 КАС України та не суперечить Рішенню Конституційного Суду України від 22  лютого 2012 року №  4-рп/2012, яким розтлумачено ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. 117, 237-1 цього Кодексу в аспекті неоднозначної судової практики розгляду трудових спорів у порядку цивільного судочинства.
В аспекті спірних правовідносин судом апеляційної інстанції не враховано, що фактична виплата всіх належних при звільненні працівникові сум у цій справі здійснена відповідачем лише 24  березня 2021  року, а тому саме з цієї дати слід рахувати строк для подання позову.
Посилання суду апеляційної інстанції на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 04 грудня 2019 року у справі №  815/2681/17, від 22  січня 2020 року у справі №  620/1982/19, від 11 лютого 2021 року у справі №  240/532/20, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки у згаданих справах строк звернення до суду обраховувався судами з дати фактичного розрахунку належних при звільненні сум, а не з дати звільнення працівника з посади.
Таким чином, суд апеляційної інстанції, залишаючи без розгляду позовні вимоги, дійшов помилкового висновку про пропуск позивачем місячного строку звернення до суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 353 КАС України підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
З огляду на результат касаційного розгляду, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.
Керуючись ст. 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 06  жовтня 2021 року скасувати, справу направити до Третього апеляційного адміністративного суду для продовження розгляду.
Судовий збір розподілу не підлягає.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя                                                                                В.  Е.  Мацедонська
Судді                                                                                                    Н.  А.  Данилевич
                                                                                                    С.  А.  Уханенко