ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1566/22 Справа № 203/3435/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Казак С. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2022 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,
при секретарі — Панасенко С.С., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 жовтня 2021 року у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», ОСОБА_2 , Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, про визнання неправомірною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, –

ВСТАНОВИЛА:

       У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеною скаргою, в обґрунтування якої зазначив, що 05 липня 2016 року Кіровським районним судом м.Дніпропетровська у цивільній справі №2-378/11 було видано виконавчий лист на виконання рішення про стягнення заборгованості. 
       18 серпня 2016 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України було відкрито виконавче провадження №51979308 та в цей же день винесено постанову про арешт майна боржника та заборону на його відчуження. 
       26 жовтня 2018 року державним виконавцем виконавчий лист було повернуто стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження». 
       28 серпня 2019 року Соборним ВДВС м.Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області було відкрито виконавче провадження №59893268 з примусового виконання виконавчого листа від 05 липня 2016 року у справі №2-378/11. 
       Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 01 липня 2021 року виконавчий лист від 05 липня 2016 року було визнано таким, що не підлягає примусовому виконанню та 20 липня 2021 року державним виконавцем Соборного ВДВС було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №59893268 на підставі п.5 ст.39, ст.40 Закону України «Про виконавче провадження», а також скасовано всі арешти, накладені в рамках вказаного виконавчого провадження. 
       Однак, як стало відомо ОСОБА_1 , відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України не було скасовано арешти, накладені при відкритті виконавчого провадження №51979308, у зв`язку з чим, він звернувся до вказаного відділу з приводу скасування арештів, накладених постановою державного виконавця від 18 серпня 2016 року в рамках виконавчого провадження №51979308.
       У відповіді від 17 серпня 2021 року йому було повідомлено, що арешт з майна боржника не знято та на теперішній час він може бути знятий лише за рішенням суду. 
       Посилаючись на те, що така бездіяльність порушує його законні права та інтереси, на теперішній час відсутні будь-які правові підстави для продовження існування арешту та обмежень щодо розпорядження майном, оскільки виконавчий лист визнаний таким, що не підлягає примусовому виконанню, ОСОБА_1 просив суд визнати неправомірною бездіяльність відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України щодо незняття арешту та заборони відчуження майна, а також зобов`язати вказаний відділ зняти арешт та заборону відчуження з усього його майна, які були накладені постановою від 18 серпня 2016 року в рамках виконавчого провадження №51979308.
       Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 жовтня 2021 року задоволено скаргу ОСОБА_1 . Визнано неправомірною бездіяльність відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України щодо не зняття арешту з майна боржника ОСОБА_1 . Зобов`язано відділ примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України, у відповідності до ч.4 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження», зняти арешт майна з майна ОСОБА_1 , накладений постановою державного виконавця вказаного відділу від 18 серпня 2016 року в рамках виконавчого провадження №51979308 (номер запису про обтяження: 15981176 (спеціальний розділ). 
       Не погодившись з такою ухвалою, Відділ примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить її скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1 про визнання неправомірною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії в повному обсязі.
        ОСОБА_1 , відповідно до ст.360 ЦПК України, подав відзив, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів скарги.
       Інші учасники процесу не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
       Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду — без змін, з огляду на таке.
       Судом встановлено, що 12 березня 2013 року Кіровським районним судом м.Дніпропетровська у цивільній справі №2-378/11 було винесено рішення, яким задоволено позов ПАТ «Кредитпромбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, зокрема, з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Кредитпромбанк» було стягнуто заборгованість за кредитним договором №05/95-ПКЛ-2004 від 29 липня 2004 року в сумі 1421632,02 долари США, що еквівалентно 11016226 грн 73 коп, а також судові витрати в сумі 1820 грн.
       20 травня 2013 року, 26 червня 2013 року, 27 вересня 2013 року та 04 листопада 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договори купівлі-продажу прав вимоги, зокрема, за кредитним договором №05/95-ПКЛ-2004 від 29 липня 2004 року, на підставі чого, ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 вересня 2014 року, було замінено позивача у справі ПАТ «Кредитпромбанк» на його правонаступника в особі ПАТ «Дельта Банк». 
       Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2015 року було частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а зазначене вище рішення суду першої інстанції від 12 березня 2013 року змінено в частині присудженої до стягнення з ОСОБА_1 суми кредитної заборгованості та стягнуто з останнього на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором №05/95-пкл-2004 від 29 липня 2004 року в сумі 1339454,37 долари США, що еквівалентно 10379431 грн 91 коп. В іншій частині рішення суду залишено без змін.
       Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 листопада 2015 року було частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 , скасовано рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2015 року та справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
       За наслідками нового розгляду, 10 лютого 2016 року апеляційним судом Дніпропетровської області було винесено нове рішення, яким частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , рішення суду першої інстанції від 12 березня 2013 року в частині стягнення пені та простроченої заборгованості за кредитом і процентами скасовано, в задоволенні даної частини позову відмовлено, а в частині розміру присудженої до стягнення кредитної заборгованості – змінено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитом в сумі 1210932,48 доларів США, що еквівалентно 9383515 грн 79 коп та заборгованість по процентам в сумі 128521,89 доларів США, що еквівалентно 995916 грн 12 коп. В іншій частині рішення залишено без змін. 
       Вказане рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2016 року в касаційному порядку не оскаржувалось та набрало законної сили.
       Також з матеріалів цивільної справи №2-378/11 судом першої інстанції було установлено, що на виконання рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 12 березня 2013 року, до його оскарження в апеляційному порядку, 17 квітня 2013 року судом видано виконавчий лист, який було пред`явлено для примусового виконання до Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України, де відкрито виконавче провадження №388221145.
       Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 17 березня 2020 року зазначений вище виконавчий лист було визнано таким, що не підлягає примусовому виконанню та, на підставі цієї ухвали, постановою державного виконавця від 06 травня 2020 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого 17 квітня 2013 року, було закінчено.
       Крім того, на підставі рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2016 року, 05 липня 2016 року Кіровським районним судом м.Дніпропетровська було видано новий виконавчий лист, який пред`явлено стягувачем в особі ПАТ «Дельта Банк» для примусового виконання до Соборного ВДВС м.Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області, де було відкрито виконавче провадження №59893268.
       Також судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 16 січня 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» було укладено договір №2130/К про відступлення (купівлі-продаж) прав вимоги, за умовами якого останнє набуло право вимоги за кредитним договором №05/95-пкл-2004 від 29 липня 2004 року.
       За договором купівлі-продажу прав вимоги №2201/1 від 22 січня 2020 року, укладеним між ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та ОСОБА_2 , право вимоги за кредитним договором №05/95-пкл-2004 від 29 липня 2004 року було відступлено на користь останньої. 
       29 вересня 2020 року Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська у справі №201/7497/20 було винесено рішення, яке на теперішній час не оскаржувалось та набрало законної сили, яким було визнано недійсним з моменту укладення кредитний договір №05/95-ПКЛ-2004 від 29 липня 2004 року та додаткові угоди до нього №1 від 11 лютого 2005 року, №05/95-ПКЛ-2004_ДУ2 від 09 листопада 2006 року, №05/95-ПКЛ-2004_ДУ3 від 15 серпня 2008 року.
       У зв`язку з ухваленням вищевказаного судового рішення, 09 листопада 2020 року представником ОСОБА_1 було подано до суду заяву про перегляд за нововиявленими обставинами рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2016 року.
       Під час розгляду вказаної заяви, за клопотанням ОСОБА_2 , апеляційним судом Дніпропетровської області, 26 травня 2021 року, протокольною ухвалою в судовому засіданні, ОСОБА_2 було залучено до участі у справі в якості правонаступника ПАТ «Дельта Банк».
       Водночас, ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2021 року провадження за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2016 року було закрито, в зв`язку зі пропуском встановленого п.1 ч.2 ст.424 ЦПК України строку для її подачі. 
       Вказані обставини встановлені ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 01 липня 2021 року (справа №2-378/11, провадження №6/0203/132/2021), яка набрала законної сили, а тому, в силу ч.4 ст.82 ЦПК України, не потребують доказуванню у даній справі.
       На підставі зазначеної вище ухвали, постановою державного виконавця Соборного ВДВС у м.Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) від 20 липня 2021 року виконавче провадження №59893268 було закінчено на підставі п.5 ч.1 ст.39, ст.40 Закону України «Про виконавче провадження», а також припинено чинність арешту майна боржника та скасовані інші заходи примусового виконання рішення.
       Разом з тим, під час розгляду скарги, судом першої інстанції установлено, що виданий Кіровським районним судом м.Дніпропетровська у цивільній справі №2-378/11 виконавчий лист від 05 липня 2016 року, до його повторного пред`явлення до Соборного ВДВС, також пред`являвся для виконання до відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України, де постановами державного виконавця вказаного відділу від 18 серпня 2016 року було відкрито виконавче провадження №51979308 та накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_1 в межах суми звернення стягнення.
       Постановою державного виконавця від 26 жовтня 2018 року виконавчий лист було повернуто стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження». При цьому, питання про зняття арешту з майна боржника не вирішувалось.
       Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованого станом на 07 жовтня 2021 року, у реєстрі залишається зареєстрованим обтяження у вигляді арешту майна ОСОБА_1 , згідно постанови державного виконавця від 18 серпня 2016 року у виконавчому провадженні №51979308 (номер запису про обтяження: 15981176 (спеціальний розділ)).
       Після звернення ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України з приводу вжиття заходів щодо скасування арешту з належного йому майна, вказаним відділом було надано відповідь про відсутність передбачених Законом України «Про виконавче провадження» підстав для зняття арешту з майна державним виконавцем.
       Задовольняючи скаргу ОСОБА_1 про визнання неправомірною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки виконавчий лист від 05 липня 2016 року, виданий у цивільній справі №2-378/11 був визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, уповноважена особа відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України, у відповідності до вимог ч.4 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» та п.20 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України №5112/5 від 02 квітня 2021 року, мала винести постанову про скасування заходів примусового виконання, застосованих постановою державного виконавця від 18 серпня 2016 року в рамках виконавчого провадження №51979308.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
       Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) – це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
       Згідно зі статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV (у редакції, чинній на час винесення постанови про арешт майна), державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.
       Відповідно до статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV, державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження – згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу – згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, – згідно із статтею 48 цього Закону.
       Згідно з пунктом 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV, виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
       Відповідно до частини другої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV, у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. 
       Аналогічні приписи містяться у статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII, відповідно до яких у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.
       Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII, підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності – суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
       Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню.
       Водночас, у випадку повного виконання виконавчого документа чи у разі, якщо судове рішення, яке було підставою для видачі виконавчого листа скасовано, підстави для збереження чинності арешту майна боржника відсутні.
       Наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.
       Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі №2-356/12 (провадження №61-5972св19), від 03 листопада 2021 року у справі №161/14034/20 (провадження №61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі №645/6694/15 (провадження №61-18160св19).
       Згідно з частиною першою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
       Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).
       Згідно з частинами другою та третьою статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене права заявника).
       Верховний Суд також звертає увагу, що відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі №712/12136/18 (провадження №61-4726сво19), боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця у порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.
       В апеляційній скарзі Відділ примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України посилається, зокрема, на те, що повернення виконавчого документа стягувачу, відповідно до п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», не передбачає зняття арешту, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо задоволення скарги ОСОБА_1 про визнання неправомірною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії у повному обсязі.
       Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи скаржника, з наступних підстав.
       Так, згідно ч.4 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених ч.1 ст.37 цього Закону, встановлено, що виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди, арешти з майна боржника знімаються, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті під час примусового виконання рішення заходи, про що виконавець виносить постанову, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, виконавець вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.
       Згідно п.20 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5, визначено, що у разі якщо після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», встановлено, що такий виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди, виконавець, керуючись ч.4 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження», виносить постанову про скасування заходів примусового виконання, здійснених під час виконання такого виконавчого документа, без винесення постанови про відновлення виконавчого провадження.
       Під час розгляду скарги, судом першої інстанції було установлено, що виконавчий лист від 05 липня 2016 року, який видавався на виконання рішення суду у цивільній справі №2-378/11 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, було визнано таким, що не підлягає виконанню, що виключає можливість його повторного пред`явлення до примусового виконання.
       Таким чином, судом першої інстанції було повно з`ясовано обставини справи, зокрема, що невжиття відділом примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України за заявою ОСОБА_1 заходів щодо скасування обтяжень майна останнього, застосованих постановою від 18 серпня 2016 року в рамках виконавчого провадження №51979308 з примусового виконання виконавчого листа, визнаного судом таким, що не підлягає виконанню, є неправомірним та порушує право скаржника на мирне володіння його майном, а тому колегія суддів дійшла висновку про правомірність задоволення такої скарги.
       Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
       Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.
       Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
       Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної скарги не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, ухвала суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.
       Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу – без змін.
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України — залишити без задоволення.
Ухвалу Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 жовтня 2021 року — залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича

       Судді:                                                                          О.В. Лаченкова

                                                                        М.Ю. Петешенкова