Постанова 
Іменем України 
02 червня 2022 року
м. Київ
Справа № 369/1271/16-к  
Провадження №  51-6029 км 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду  у складі:
головуючого –                                           ОСОБА_1 ,
суддів:                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі                                             ОСОБА_4 ,
за участю прокурора                                  ОСОБА_5 ,
виправданого                                            ОСОБА_6 ,
розглянув у судовому засіданні кримінальне провадження за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у                            м. Миргороді Полтавської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, 
за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від               05 жовтня 2021 року щодо  ОСОБА_6 .

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 грудня 2020 року ОСОБА_6  визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого               ч. 1 ст. 286 КК України, та виправдано у зв`язку недоведеністю наявності в його діяннях складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.
Вирішено питання про речові докази у провадженні.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року вищевказаний вирок залишено без змін.
Органом досудового розслідування ОСОБА_6   обвинувачувався у тому, що він  14.09.2015 приблизно о 09 год. 00 хв., керуючи автомобілем марки «Peugeot Partner» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись в с. Дмитрівка, Києво-Святошинського району Київської області по вулиці Гагаріна зі сторони с. Забуччя в напрямку автодороги Київ-Чоп, на перехресті вулиці Гагаріна та вулиці Мічуріна, проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, рухаючись у населеному пункті перевищив максимально дозволену швидкість 60 км/год, перед початком зміни напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, внаслідок чого виїхав на зустрічну смугу руху, де здійснив зіткнення з автомобілем «Ford Connect» реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_7 , який завершував маневр повороту ліворуч з вулиці Мічуріна на вулицю Гагаріна.
В результаті ДТП пасажир автомобіля «Ford Connect» реєстраційний номер                       НОМЕР_2 ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження, які згідно висновку  експерта №277/Д від 29.10.2015 відносяться до ушкоджень середньої тяжкості.
У даній дорожній обстановці, водій ОСОБА_6 грубо порушив вимоги п.п.: 1.5. (Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків); 2.3. «б» (Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний - бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом на дорозі); 10.1 (Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху); 12.4 (У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 60 км/год.) Правил дорожнього руху України, (ПДР) затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, що стало причиною виникнення і настання даної дорожньо-транспортної пригоди і вказане порушення знаходиться в прямому причинному зв`язку з наслідками, які наступили в результаті ДТП.
Органами досудового розслідування дії ОСОБА_6 кваліфіковані за                        ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.
Суд першої інстанції, ухвалюючи виправдувальний вирок, вказав на те, що обвинувачення не довело, що між діями саме ОСОБА_6 та наслідками у виді тілесних ушкоджень потерпілої ОСОБА_8 є прямий причинний зв`язок, так само як і не аргументували чому порушення ПДР України водієм ОСОБА_7 не перебувають в прямому причинному зв`язку з наслідками.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала 
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вважає рішення суду апеляційної інстанції незаконним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Зазначає про те, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України. Стверджує, що судом апеляційної інстанції не надано належної оцінки доводам прокурора про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, про що зазначалось в апеляційній скарзі.  Так, під час судового засідання  25 січня 2017 року слухання справи проводилось за участю іншого секретаря судового засідання, проте суд в порушення вимог ст. 344 КПК України, не оголосив прізвище нового секретаря судового засідання, не роз’яснив учасникам судового провадження право відводу і не з’ясував, чи заявляють вони йому відвід. Крім того, головуючим суддею не дотримано  вимог ст. ст. 22, 321 КПК України, чим порушено принцип змагальності сторін, та не забезпечено належного фіксування судового провадження технічними засобами, зокрема, аудіозаписи судових засідань за 11 травня 2016 року та                        26 жовтня 2016 року неналежної якості.  Також апеляційний суд не застосував закон України про кримінальну відповідальність, який підлягає застосуванню – ч.1 ст. 286 КК України.
Позиції учасників судового провадження
До початку касаційного розгляду на адресу Суду надійшли письмові заперечення виправданого ОСОБА_6 , в яких він зазначає про те, що апеляційним судом не допущено істотного порушення вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність при розгляді справи щодо нього, у зв’язку з чим ухвалу апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року просить залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора – без задоволення.
У судовому засіданні прокурор підтримала доводи касаційної скарги прокурора частково - в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність при виправданні ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 286 КК України. Зазначені в касаційній скарзі доводи щодо порушень вимог кримінального процесуального закону (ст. 344 КПК України та неналежної якості аудіозаписів судових засідань) вважала необґрунтованими.
Виправданий у суді касаційної інстанції просив відмовити в задоволенні касаційної скарги прокурора.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ч. 1 ст. 17 КПК України  полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводи свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).
Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.
Виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні  кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Згідно з вимогами ст. 373 ч. 1 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим;             3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої ст. 284 цього Кодексу.
Ухвалюючи виправдувальний вирок, суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону.  
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння за ст. 286 КК України: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. 
Диспозиція ст. 286 КК України сформульована законодавцем як бланкетна, тому для встановлення ознак об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого цією статтею, потрібно проаналізувати ті нормативно-правові акти, які унормовують правила безпеки руху й експлуатації транспорту, насамперед ПДР, для з`ясування, які саме порушення цих правил були допущені особою, котра керувала транспортним засобом у момент ДТП.
При цьому належить враховувати, що злочин, передбачений ст. 286 КК України, є злочином із так званим матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушення правил дорожнього руху, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в ст. 286 частинах 1, 2 або 3 КК України, тобто тільки такі порушення правил дорожнього руху, які є причиною настання цих наслідків, і перебувають із ними у причинному зв`язку. Така позиція щодо кримінально-правової оцінки діяння, передбаченого ст. 286 КК України, міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року (справа № 682/956/17).
Відповідно до усталеної судової практики, у випадку дорожньо-транспортної події за участю декількох водіїв для вирішення питання про наявність чи відсутність в їхніх діях складу кримінального правопорушення, передбаченого відповідними частинами ст. 286 КК України, необхідно встановити причинний зв`язок між діяннями (порушенням правил безпеки дорожнього руху) кожного з них та наслідками, що настали, дослідити характер та черговість порушень, які вчинив кожен із водіїв, хто з них створив небезпечну дорожню обстановку (аварійну ситуацію), тобто з`ясувати ступінь участі  кожного у спричиненні злочинного наслідку. При цьому виключається кримінальна відповідальність особи, яка порушила правила дорожнього руху вимушено, через створення аварійної ситуації іншою особою, яка керувала транспортним засобом. 
Враховуючи наведене, на думку Верховного Суду, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про недоведеність наявності в діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.
Суд відповідно до вимог ст. 94 КПК України у судовому засіданні перевірив зібрані під час досудового розслідування та судового провадження докази, на які посилалася сторона обвинувачення, оцінив їх з точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності, надав належну оцінку як окремим доказам, так і їх сукупності, у тому числі: показанням обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , даним, які містяться в протоколі огляду місця дорожньої транспортної пригоди від 14 вересня 2015 року та схеми з фототаблицею до нього, висновку експерта за результатами проведення транспортно-трасологічної та авто технічної експертизи №4290/17-52/22034/17-52 від 14.11.2017 року, висновку експерта                   №8-02/87 від 04.02.2016 року, висновку експерта від 05.11.2015 року №5-01/920, висновку експерта від 05.11.2015 року №5-01/885 та інших письмових доказів, зміст яких детально викладений у вироку суду. 
Суд першої інстанції, дослідивши докази, встановив, що згідно матеріалів провадження обидва водії - учасники ДТП порушили ПДР України – ОСОБА_6 – п. 12.4,  ОСОБА_7 п. 16.11. та п. 10.1. Згідно висновку транспортно-трасологічної та авто технічної експертизи №4290/17-52/22034/17-52 від 14.11.2017 - «Встановити в межах даного дослідження чиї дії знаходяться у причинному зв`язку з виникненням даної ДТП не є можливим, оскільки відсутні дійсні характеристики зближення автомобілів».
Відповідно до ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених             ст. 91 цього кодексу покладається на слідчого, прокурора та, в установлених випадках на потерпілого. Викладені вище сумніви суд тлумачить на користь обвинуваченого, і встановив відсутність причинного зв`язку між його діями - порушеннями п.12.4 ПДР України та наслідками у виді середньої тяжкості тілесних ушкодженнях потерпілої ОСОБА_8 і як наслідок - відсутності об`єктивної сторони в діях обвинуваченого, отже і складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України.
Вказані в обвинуваченні порушення ОСОБА_6  п. 1.5.; п.  2.3. «б» , які передбачені в розділі 2. Обов`язки і права водіїв механічних транспортних засобів, містять загальний декларативний характер, їх порушення і не можуть самостійно, без порушення інших ПДР України створювати наслідки, передбачені ст. 286 КК України або є наслідком порушення інших ПДР України, дії або бездіяльність не можуть загрожувати життю та здоров`ю громадян. 
Апеляційний суд, розглядаючи кримінальне провадження за апеляційною скаргою  прокурора у кримінальному провадженні, належним чином перевірив викладені у ній доводи, які аналогічні доводам касаційної скарги прокурора, зокрема щодо неправильної оцінки висновків судових  експертиз обставин і механізму дорожньо-транспортних пригод № 5-01/920 від 05.11.2015, № 8-02/87 від 04.02.2016 та № 4290/17-52/22034/17-52 від 14.11.2017, і визнав їх безпідставними, мотивував своє рішення та зазначив підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
В ухвалі апеляційний суд обґрунтовано вказав, що дорожньо-транспортна пригода сталась на нерегульованому перехресті нерівнозначних доріг за умови, що обвинувачений на автомобілі «Peugeot Partner» реєстраційний номер НОМЕР_1 рухався по головній дорозі, а водій ОСОБА_7 на автомобілі «Ford Connect» реєстраційний номер НОМЕР_2 по другорядній. І ці обставини учасниками судового розгляду не оспорювались.
Відповідно до вимог п. 16.11 Правил дорожнього руху України водій ОСОБА_7 зобов`язаний був дати дорогу водію ОСОБА_6 , тобто не продовжувати рух та не виконувати інших маневрів, якщо це могло змусити водія ОСОБА_6 змінити напрямок руху та його швидкість. Та обставина, що автомобіль, який рухався попереду автомобіля «Peugeot Partner» нібито надавав дорогу автомобілю «Ford Connect», не виключало обов`язку водія ОСОБА_7 надавати дорогу водію ОСОБА_6 , оскільки він мав перевагу у русі. При цьому колегія суддів звернула увагу на те, що ОСОБА_6 органами досудового розслідування не було поставлено у вину порушення вимог Правил дорожнього руху України, які регламентують проїзд перехрестя у тому числі і п. 14.6 «а» Правил дорожнього руху України, який забороняє обгін на перехресті. Наведене дало підстави суду стверджувати про те, що у дорожній обстановці, яка передувала дорожньо-транспортній пригоді, водій ОСОБА_6 рухався у своїй смузі руху, що зумовлювало для водія ОСОБА_7 дотримуватись вимог п. 16.11 Правил дорожнього руху України, зокрема, дати дорогу водію ОСОБА_6 . Колегія суддів при цьому констатувала те, що виїзд ОСОБА_6 на зустрічну смугу руху був зумовлений виключно діями водія ОСОБА_7 , і був вчинений в межах дій водія ОСОБА_6 , які були направлені на уникнення зіткнення відповідно до вимог п. 12.3 та п.п. «е» п. 2.14 Правил дорожнього руху України, та дійшла висновку про те, що ОСОБА_6 було пред`явлено не конкретне обвинувачення, а поставлені у вину порушення Правил дорожнього руху України не перебувають у прямому причинному зв`язку із наслідками, які настали.  
Колегія суддів касаційного суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину не доведена з дотриманням при цьому принципу «поза розумним сумнівом».
Що стосується доводів касаційної скарги прокурора про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, то вони є необґрунтованими.
За змістом ч. 1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що його розгляд у суді першої інстанції проведений із дотриманням положень глави 28 КПК України. Сторона обвинувачення в цій справі реалізувала свої процесуальні права в тій самій мірі, що і сторона захисту, зокрема право подавати докази та доводити перед судом їх переконливість. Заявлені сторонами клопотання суд першої інстанції розглянув із дотриманням вимог ст. 350 КПК України. 
Так, у своїй касаційній скарзі прокурор,  як на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, вказує на те, що відтворення звукозапису технічних носіїв інформацій в суді першої інстанції від 11 травня 2016 року та від                    26 жовтня 2016 року є неналежної якості.
Однак, перевіривши матеріали кримінального провадження, суд вважає такі доводи неспроможними з огляду на наступне. Відповідно до вимог ст. 107 КПК України, під час судового провадження щодо ОСОБА_6 здійснювалось обов`язкове фіксування кримінального провадження за допомогою технічних засобів. Аудіо диски наявні в матеріалах провадження та містять запис судового процесу. Посилання ж на неналежну якість технічного запису судових засідань не може визнаватись істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, з огляду на вимоги статті  412 КПК України.  Крім того, у касаційній скарзі прокурор не зазначає у чому ж полягає істотність такого порушення, як саме воно перешкодило або могло перешкодити суду повно та всебічно з`ясувати обставини кримінального провадження, забезпечити права і законні інтереси учасників кримінального провадження й ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Порушення кримінального процесуального закону, що не вплинули і не могли вплинути на законність і обґрунтованість судового рішення, не визнаються істотними і не тягнуть за собою зміни або скасування судового рішення.
Колегія суддів касаційного суду не вважає істотним порушенням вимог КПК України, яке б було підставою для скасування вироку місцевого суду, те, що місцевий суд у судовому засіданні від 25 січня 2017 року під час здійснення заміни секретаря судового засідання не надав учасникам судового розгляду права заявити відвід секретарю.
Слід наголосити на тому, що у разі наявності підстав, передбачених КПК України, сторона обвинувачення мала право самостійно ініціювати питання про відвід секретаря, якщо для цього були б підстави, однак, як убачається із журналу судового засідання та звукозапису цього засідання, таким правом не скористалася.
Неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність чи істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, у матеріалах справи під час касаційного розгляду в межах, визначених ст. 433 КПК України, не встановлено.
Ураховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що підстави для задоволення касаційної скарги прокурора відсутні.
Керуючись ст. ст. 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Ухвалу Київського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року щодо  ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора – без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                          ОСОБА_2                              ОСОБА_3