КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
вул. Солом`янська, 2-а, м. Київ, 03110
факс 284-15-77 e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Унікальний номер справи № 753/14645/20 Апеляційне провадження № 22-ц/824/1100/2022	Головуючий у суді першої інстанції - Заставенко М.О. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.	
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
23 лютого 2022 року Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач                         Нежура В.А.,
судді                                                          Березовенко Р.В., Лапчевська О.Ф.,
секретар                                        Горбачова І.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 , яка подана від його імені та в його інтересах адвокатом Гуком Олексійом Олеговичем, який діє на підставі договору, та особи, яка не брала участі у справі - ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30 червня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У вересні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив усунути перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження майном, шляхом виселення ОСОБА_1 з квартири, яка належить йому на праві приватної власності.
Поданий позов обґрунтовував тим, що 28.12.2015 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був підписаний договір купівлі-продажу, який зареєстрований в реєстрі за № 797 та посвідчено приватним нотаріусом Зубковим Д.Ю., відповідно до якого ОСОБА_3 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Пунктом 4.2. договору зазначено, що продавець гарантує звільнити квартиру, у тому числі від проживання третіх осіб, в строк до 29.12.2015.
05.08.2020 ОСОБА_3 засобом поштового зв`язку була направлена вимога до ОСОБА_1 про звільнення квартири за адресою: АДРЕСА_1 в 10 денний строк з моменту отримання даної вимоги. Зазначену вимогу відповідачем було отримано 12.08.2020, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення № 0312609914400. Але ніякого звільнення квартири і досі не відбулося, тобто відповідач і досі користується і проживає в квартирі без правових підстав та добровільно звільняти її не збирається, чим порушує та перешкоджає ОСОБА_3 вільно користуватись та розпоряджатись своїм майном (а.с. 1-6).
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 30.06.2021 позовну заяву ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_3 у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 . Виселити ОСОБА_1 з квартири за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення (а.с. 73-74 зв.).
В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у задоволені позову. Вказує, що позивачем придбана спірна квартира незаконно, злочинно та недобросовісно, що підтверджується зверненням відповідача до правоохоронних органів та розглядом Дарницьким районним судом м. Києва справи № 753/7009/21 за позовом дружини відповідача, ОСОБА_4 , щодо визнання договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним, у зв`язку з чим, у задоволенні позову щодо виселення слід відмовити, т.я. у разі його задоволення, відповідач може втратити не лише право на користування житлом, а й позбутися такого права взагалі та стати безхатченком.
Крім того, зазначає, що суд першої інстанції, в порушення ч. 2 ст. 264 ЦПК України, вийшов за межі позовних вимог та зобов`язав ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_3 у користуванні спірною квартирою, однак така вимога позивачем не заявлялась (а.с. 77-81).
Також, 26.01.2022 була подана апеляційна скарга особою, яка не брала участі у справі - ОСОБА_2 , в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Вказує, що 20.12.2015 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір оренди спірного нерухомого майна на строк з 20.12.2015 по 20.12.2035 з автоматичним продовженням. В оскаржуваному рішенні зазначено, що ОСОБА_1 проживає у спірній квартирі, що не відповідає дійсності, оскільки в ній наразі проживає ОСОБА_2 , сплачує комунальні послуги та орендну плату, тому продажем квартири ОСОБА_3 порушено право ОСОБА_2 (а.с. 150-151).
ОСОБА_3 подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому зазначає, що майно вибуло з власності ОСОБА_1 за його волею за відплатним договором, а також ним власноруч була написана заява що він не одружений, в паспорті не було зазначено про реєстрацію шлюбу, тому ОСОБА_3 є добросовісним набувачем майна у відповідності до вимог ст. 388 ЦК України та власником спірної квартири  на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 797, виданий 28.12.2015 (а.с. 109-116).
08.02.2022 ОСОБА_3 подано відзив на апеляційну скаргу         ОСОБА_2 , в якому вказує, що договір купівлі-продажу було підписано саме власником квартири, за адресою: АДРЕСА_1 . Вимогу про виселення з квартири було направлено ОСОБА_5 в серпні 2020 року, яка останнім була отримана 12.08.2020, однак звільнення квартири не відбулося. При цьому, ОСОБА_1 було порушено умови договору купівлі-продажу, а саме у договорі було зазначено, що квартира у користуванні інших осіб не перебуває, що не відповідає дійсності. При цьому, у спірній квартирі ніхто не зареєстрований. Зазначені обставини перешкоджають ОСОБА_3 користуватись та розпоряджатись своїм майном (а.с. 164-168).
В судовому засіданні представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 заперечував проти поданих апеляційних скарг та просив їх відхилити.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).
Щодо заяви ОСОБА_1 про зупинення провадження до розгляду справи про визнання договору купівлі-продажу недійсним у справі № 753/25154/21, з тих підстав, що ОСОБА_4 (дружина ОСОБА_1 ) дізналась про укладення договору купівлі-продажу квартири від 28.12.2015 без її згоди, тобто у порушення ст. 65 СК України, в зв`язку з чим, нею було подано позов до Дарницького районного суду м. Києва про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 21.12.2021 було відкрито провадження по справі, то апеляційний суд доходить висновку про відмову у її задоволенні, оскільки відповідно до п. 24 правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні від 15.12.2015, на дату укладання договору, а саме 28.12.2015, зазначено, що про державну реєстрацію шлюбу в паспорті громадянина України особи, яка зареєструвала шлюб, робиться відмітка із зазначенням прізвища, імені, по-батькові і року народження другого з подружжя та місця і дати такої реєстрації.
Пунктом 4.1 договору купівлі-продажу квартири чітко зазначено, що продавець гарантує, що прихованих недоліків квартира, яка є предметом цього договору, не має, на момент його укладення нікому не продана, не подарована, не заставлена, і в спорі під забороною не перебуває, в користування іншим особам не надана, права третіх осіб щодо неї відсутні, відчужена квартира не є предметом шлюбного договору, внаслідок продажу не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб.
Отже, враховуючи те, що на момент підписання договору купівлі-продажу від 28.12.2015 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , доказів про перебування останнього у шлюбі з ОСОБА_4 матеріали справи не містять, що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про відсутність актового запису цивільного стану.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, а апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі - ОСОБА_2 підлягає закриттю з таких підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, 28.12.2015 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був підписаний договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Зубковим Д.Ю. зареєстрований в реєстрі за № 797 відповідно до якого ОСОБА_3 є власником квартири, об`єкта житлової нерухомості, за адресою: АДРЕСА_1 .
Пунктом 4.2. договору зазначено, що продавець гарантує звільнити квартиру, у тому числі від проживання третіх осіб, в строк до 29.12.2015.
05.08.2020 ОСОБА_3 засобом поштового зв`язку, направлена вимога до ОСОБА_1 про звільнення квартири за адресою: АДРЕСА_1 в десятиденний строк з моменту отримання даної вимоги, дану вимогу відповідачем було отримано 12.08.2020, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення № 0312609914400, але ніякого звільнення квартири не відбулося, відповідач і досі користується і проживає в квартирі без правових підстав чим порушує та перешкоджає позивачу вільно користуватись та розпоряджатись своїм майном.
Місто проживання відповідача відповідно до інформації з Реєстру територіальної громади м. Києва зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 , але проживає в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 без відповідних правових підстав, чим чинить перешкоди у здійсненні права власності, відповідач не є членом сім`ї     ОСОБА_3 , а на даний момент є - тимчасовим жильцем.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною 1 статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Частиною 1 статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.
Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час
Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Тривалий строк користування відповідачем спірною квартирою, враховуючи зміну власника, членом сім`ї якого він не є, не може бути підставою для відмови у захисті прав нового власника на користування житлом на власний розсуд.
Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 25.07.2018 у справі № 638/13030/13-ц (провадження № 61-20713св18).
Отже, у справі, яка є предметом перегляду, врахувавши, що припинення права користування житлом у колишнього власника, тягне за собою втрату його членами сім`ї права користуватися житлом, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для виселення відповідача. Право користуватися житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло.
Посилання ОСОБА_1 на те, що у відповідності до ч. 2 ст. 264 ЦПК України, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та зобов`язав ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_3 у користуванні спірною квартирою, однак така вимога позивачем не заявлялась не береться до уваги, оскільки саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом при ухваленні рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Отже, суд першої інстанції цілком обґрунтовано самостійно визначив ефективний спосіб захисту порушеного права, який по суті не змінює змісту заявленої позовної вимоги. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 (провадження 12-161гс19)).
Доводи апеляційної скарги про те, що незаконність договору купівлі-продажу від 28.12.2015, підтверджується зверненням до правоохоронних органів та зверненню ОСОБА_4 з позовом про визнання зазначеного договору недійсним, апеляційний суд не бере до уваги, оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження звернення відповідача до правоохоронних органів.
Відомостей про кінцевий розгляд справи про визнання договору купівлі-продажу від 28.12.2015 також відсутні в даній справі. Крім того, з даним позовом ОСОБА_4 звернулась до суду вже після подання ОСОБА_3 позовної заяви про усунення перешкод шляхом виселення, у вересні 2020 року, а саме у квітні 2021 року, тобто до звернення ОСОБА_3 до суду з даним позовом, відповідач не вважав за необхідне визнавати вищезазначений договір купівлі-продажу недійсним, незважаючи на те, що на думку ОСОБА_1 , даний договір було вчинено за зговором ОСОБА_3 та приватного нотаріуса Зубкова Д.Ю. з метою заволодіння спірною квартирою, шляхом обману щодо суті правочину під час його укладання, та використавши тяжкі обставини ОСОБА_1 .
Відповідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Щодо апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі - ОСОБА_2 , то слід зазначити наступне.
Частиною 1 статті 352 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Цивільним процесуальним законодавством не передбачено право апеляційного суду відмовити у відкритті апеляційного провадження за скаргами осіб, які не брали участі у справі з підстав, що оскаржуваним рішенням права, свободи та інтереси не були порушені.
Разом із тим, ЦПК України передбачено, що після надіслання апеляційної скарги учасникам справи, останні можуть висловити свою позицію щодо поданої апеляційної скарги, надати свої доводи на її спростування, зокрема і надати докази того, що оскаржуваним рішенням права, свободи та інтереси апелянта не порушені.
Статтею 362 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 пред`явив в суді позов на захист свого порушеного права у зв`язку із невиконанням ОСОБА_1 умов договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 від 28.12.2015. Відповідачем у даній справі є безпосередньо ОСОБА_1 , власник спірної квартири, і саме з ним у ОСОБА_3 виникли правовідносини. З врахуванням наданих суду доказів, суд першої інстанції вирішив спір, який виник між наведеними сторонами.
При цьому, на момент укладання ОСОБА_1 договору купівлі-продажу спірної квартири від 28.12.2015 з ОСОБА_3 , діюче законодавство не вимагало надання згоди орендаря квартири на укладання такого договору. Крім того, ОСОБА_2 не надано доказів на підтвердження фактичного виконання умов договору оренди, а саме доказів проживання у спірній квартирі, сплати спожитих комунальних послуг, починаючи з грудня 2015 року, тощо.
Отже, спірні правовідносини, які виникли між ОСОБА_3 та    ОСОБА_1 в даній справі не стосувались прав, свобод, інтересів ОСОБА_2 .
З врахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що існують підстави для закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі - ОСОБА_2 , оскільки доведено відсутність порушення прав апелянта оскаржуваним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 30.06.2021, отже і відсутність у нього права на його апеляційне оскарження.
Понесені заявниками судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають (ст. 141 ЦПК України).
Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі - ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30 червня 2021 року закрити.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана від його імені та в його інтересах адвокатом Гуком Олексійом Олеговичем, який діє на підставі договору залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30 червня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
 
Суддя-доповідач                                                                                  В.А. Нежура
 
Судді                                                                                            Р.В. Березовенко
 
                                                                                                       О.Ф. Лапчевська