Постанова
Іменем України
 
12 травня 2022 року
м. Київ
 
справа № 401/1620/16-ц
провадження № 61-9048св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Грушицького А. І., 
суддів: Мартєва С. Ю., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Сердюка В. В.,                      Стрільчука В. А.,
 
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
третя особа - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області 
від 18 грудня 2018 року в складі судді Волошиної Н. Л. та постанову Кропивницького апеляційного суду від 07 квітня 2021 року в складі колегії суддів: Дуковського О. Л., Черненка В. В., Чельник О. І. у справі за позовом Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитними договорами,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
 
Короткий зміст позовних вимог
 
11 травня 2016 року Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - 
АТ «Укрсоцбанк») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитними договорами.
 
Позов мотивований тим, що 06 квітня 2005 року між ОСОБА_1 та позивачем було укладено договір кредиту № 40/133-5, відповідно до умов якого 
ПАТ «Укрсоцбанк» надав ОСОБА_1 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 30 800,00 дол. США зі сплатою 12, 00 % річних, на споживчі потреби. Згідно з пунктами 3.3.7, 3.3.8, 3.3.9 договору кредиту відповідач зобов`язувався своєчасно здійснювати повернення кредиту та сплачувати нараховані відсотки, однак цього не виконує. В зв`язку з цим станом на 17 лютого 2016 року сума заборгованості за цим договором з урахуванням заборгованості по відсотках та пені загалом становить 43 337,06 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на 17 лютого 2016 року становить 1 170 958,57 грн.
 
27 квітня 2006 року між ОСОБА_1 та позивачем було укладено договір кредиту № 09.2/182-6, відповідно до умов якого ПАТ «Укрсоцбанк» надав 
ОСОБА_1 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 29 500,00 дол. США зі сплатою 12,00 % річних. Згідно з пунктами 3.3.7, 3.3.8, 3.3.9 договору кредиту відповідач зобов`язувався своєчасно здійснювати повернення кредиту та сплачувати нараховані відсотки, однак цього не виконує. Станом на                           17 лютого 2016 року сума заборгованості за цим договором з урахуванням заборгованості по відсотках та пені загалом становить 58 329,20 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на 17 лютого 2016 року становить 1 576 043,14 грн.
 
26 лютого 2016 року позивач надіслав відповідачеві досудові вимоги за 
вих. № 08.406-297/3437 та № 08.406-297/3432 про погашення заборгованості та вимагав повного дострокового погашення боргових зобов`язань протягом 30-ти днів з дня пред`явлення відповідної вимоги. Проте боргові зобов`язання відповідач не виконав.
АТ «Укрсоцбанк» просило стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за договором кредиту від 06 квітня 2005 року № 40/133-5 та заборгованість за договором кредиту від 27 квітня 2006 року № 09.2/182-6                                     у розмірі 2 747 001,71 грн та судові витрати у виді сплаченого при поданні позову до суду судового збору у сумі 41 205,01 грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області 
від 17 грудня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції послався на пропуск позивачем строку позовної давності (звернення з позовом до суду за захистом порушеного права), про застосування якого заявлено відповідачем.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Кропивницького апеляційного суду від 07 квітня 2021 року апеляційну скаргу АТ «Укрсоцбанк» залишено без задоволення.
 
Рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області 
від 18 грудня 2018 року залишено без змін.
 
Залишаючи апеляційну скаргу АТ «Укрсоцбанк» без задоволення, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строку позовної давності на звернення до суду з позовними вимогами про захист свого порушеного права.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У травні 2021 року АТ «Альфа-Банк» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій вказує, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить частково скасувати вказані рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в частині стягнення заборгованості за кредитним договором від 27 квітня 2006 року № 09.2/182-6 в сумі 1 576 043,14 грн.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 червня 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу з Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області.
 
29 червня 2021 року до Верховного Суду надійшла витребувана справа.
 
Ухвалою Верховного Суду від 04 травня 2022 року справу призначено до судового розгляду.
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування апеляційним судом в оскаржуваному рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 11 листопада 2020 року в справі № 723/602/17, від 05 серпня 2020 року в справі № 367/786/17, від 13 лютого 2019 року в справі № 753/23979/15-ц, від 31 липня 2019 року в справі № 753/11963/15-ц,                                    від 16 вересня 2020 року в справі № 200/5647/18, від 22 квітня 2021 року в справі № 712/4821/16, від 25 липня 2018 року в справі № 635/806/17-ц та                                                 від 26 травня 2020 року в справі № 638/13683/15 (пункт 1 частини другої                      статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга АТ «Альфа-Банк» мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги на факт переривання строку позовної давності, на підтвердження чого позивач надав розрахунок заборгованості та банківські виписки із особових рахунків відповідача, в яких відображено два платежі:                             від 27 жовтня 2011 року та від 31 жовтня 2013 року. Заявник також вказує, що навіть без врахування вказаних платежів, суди не мали права відмовляти у задоволенні позову повністю, оскільки саме з моменту направлення досудової вимоги про дострокове стягнення у боржника виникає необхідність погашення кредитної заборгованості.

 
Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу
 
У липні 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу АТ «Альфа-Банк» залишити без задоволення, а рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18 грудня 
2018 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 07 квітня 
2021 рокузалишити без змін.
 
Відзив ОСОБА_1 мотивований тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є правильними по суті і законними.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
 
Встановлено, що 06 квітня 2005 року між АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту № 40/133-5.
 
Відповідно до умов вказаного договору кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 
30 800,00 дол. США зі сплатою 12, 00 % річних, на споживчі потреби. Порядок погашення основної суми заборгованості визначений щомісячними платежами, з кінцевим терміном повернення заборгованості до 05 квітня 2012 року.
 
27 квітня 2006 року між АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту № 09.2/182-6.
 
Відповідно до умов вказаного договору банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 29 500,00 дол. США зі сплатою 12, 00 % річних, на умовах, визначених договором.
 
Порядок погашення основної суми заборгованості визначений щомісячними платежами, з кінцевим терміном повернення заборгованості до 26 квітня 
2021 року.
 
Пунктами 3.3.8, 3.3.9 договорів кредиту № 40/133-5 та № 09.2/182-6 передбачено, що позичальник зобов`язаний сплачувати відсотки за використання кредиту в порядку, визначеному пунктами 2.4, 2.5 договору, а також своєчасно та в повному обсязі погашати кредит з нарахованими відсотками за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному пунктом 1.1 договору.
 
Пунктом 4.5 договорів кредиту від 06 квітня 2005 року № 40/133-5 та 
від 27 квітня 2006 року № 09.2/182-6 визначено, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.8, 3.3.9 цього договору, протягом більше, ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі , сплатити відсотки за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).
 
Зобов`язання позичальника за обома договорами кредиту забезпечені                іпотекою - в день укладення цих договорів з майновим поручителем 
ОСОБА_2 укладено іпотечні договори № 172 та № 361, за умовами яких майновий поручитель передає кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 . У першому випадку вартість предмета іпотеки визначена у сумі 203 520,00 грн, в другому - 353 500,00 грн.
 
Останній платіж за договором кредиту від 06 квітня 2005 року № 40/133-5 
ОСОБА_1 здійснив 22 серпня 2008 року.
 
Останній платіж за договором кредиту від 27 квітня 2006 року № 09.2/182-6              ОСОБА_1 здійснив 24 грудня 2010 року.
 
Представник позивача заявляв, що ОСОБА_1 27 жовтня 2011 року зробив платежі через касу ПАТ «Укрсоцбанк» на погашення заборгованості по кредитному договору від 06 квітня 2005 року № 40/133-5 у сумі 3 094,06 дол. США, що в еквіваленті становило 24 678,84 грн та по кредитному договору 
від 27 квітня 2006 року № 09.2/182-6 у сумі 3 094,06 дол. США, що в еквіваленті становило 24 678,84 грн. На підтвердження цього надав суду копії заяв на переказ готівки від 27 жовтня 2011 року № FJB1130008500096 та 
№ FJB1130008500089.
 
31 жовтня 2013 року ОСОБА_1 вніс через касу ПАТ «Укрсоцбанк» готівку                               у сумі 1 260,00 дол. США (еквівалент у гривнях 10 071,81 грн) в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 06 квітня 2005 року № 40/133-5 та у сумі 1 260,00 дол. США (еквівалент у гривнях 10 071,81 грн) в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 27 квітня 2006 року № 09.2/182-6. На підтвердження цього надав суду копії заяв на переказ готівки від 31 жовтня                       2013 року № FJB1330472000025 та № FJB1130008500024.
 
Належність ОСОБА_1 підпису у заявах на переказ готівки від 31 жовтня 
2013 року № FJB1330472000025 та № FJB1130008500024 підтверджено висновком експерта за результатами проведення судово - почеркознавчої експертизи від 20 липня 2018 року № 2124/2125/18-27, яка призначалась судом за клопотанням представника відповідача. Питання про належність підпису відповідачеві у заявах на переказ готівки від 27 жовтня 2011 року 
№ FJB1130008500096 та № FJB1130008500089 експерт залишив без виконання, оскільки ці заяви були надані позивачем на дослідження експерту в копіях, а не оригіналах.
 
У справі призначалась судово - економічна експертиза, проведення якої судом було доручено судовому експерту Гавриш Г. О. 
 
На вирішення експерту ставились, крім інших, питання:
 
1) чи підтверджується документально внесення коштів ОСОБА_1 в сумі 3 094,06 дол. США, що еквівалентно 24 678,84 грн, згідно із заявою на переказ готівки від 27 жовтня 2011 року № FJB1130008500089 та інших банківських документів ПАТ «Укрсоцбанк» за Кредитним договором від 06 квітня 2005 року             № 40/133-5?
 
2) чи підтверджується документально внесення коштів ОСОБА_1 в сумі 3 094,06 дол. США, що еквівалентно 24 678,84 грн, згідно із заявою на переказ готівки від 27 жовтня 2011 року № FJB1130008500096 та інших банківських документів ПАТ «Укрсоцбанк» за кредитним договором від 
27 квітня 2006 року № 09.2/182-6?
 
3) чи підтверджується документально внесення коштів ОСОБА_1 в сумі 
1 260,00 дол. США, що еквівалентно 10 071,18 грн, згідно із заявою на переказ готівки від 31 жовтня 2013 року № FJB1330472000024 та інших банківських документів ПАТ «Укрсоцбанк» за Кредитним договором від 06 квітня 2005 року            № 40/133-5?
4) чи підтверджується документально внесення коштів ОСОБА_1 в сумі 
1 260,00 дол. США, що еквівалентно 10 071,18 грн, згідно із заявою на переказ готівки від 31 жовтня 2013 року № FJB1330472000025 та інших банківських документів ПАТ «Укрсоцбанк» за кредитним договором від 27 квітня 2006 року                № 09.2/182-6?
 
У висновку судово-економічної експертизи від 02 листопада 
2017 року № 11/3-161 експерт надав відповідь на зазначені питання та вказав, що внесення цих коштів документально не підтверджується.
 
26 лютого 2016 року позивач надіслав відповідачеві досудові вимоги за 
вих. № 08.406-297/3437 та № 08.406-297/3432 про погашення заборгованості та вимагав повного дострокового погашення боргових зобов`язань протягом 30-ти днів з дня пред`явлення відповідної вимоги. Проте боргові зобов`язання відповідач не виконав.
 
Звернувшись із позовними вимогами, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за договором кредиту від 06 квітня 2005 року № 40/133-5 та заборгованість за договором кредиту від 27 квітня 2006 року                      № 09.2/182-6 у розмірі 2 747 001,71 грн.
 
Представником відповідача подано до суду заперечення на позов, у якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав спливу строку позовної давності.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 
17 грудня 2018 року та постанова Кропивницького апеляційного суду 
від 07 квітня 2021 року оскаржуються в частині позовних вимог 
АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитним договором від 27 квітня 2006 року № 09.2/182-6.
 
В іншій частині рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 17 грудня 2018 року та постанова Кропивницького апеляційного суду від 07 квітня 2021 року не оскаржуються, а тому відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України судом касаційної інстанції не перевіряються.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних частинах не відповідають вказаним вимогам закону.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
 
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
 
Надаючи оцінку аргументам, наведеним у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із такого.
 
Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
 
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
 
За умовами договору від 27 квітня 2006 року № 09.2/182-6, сторони погодили кінцевий термін погашення кредиту - 26 квітня 2021 року.
 
Відповідно до умов кредитного договору сторони встановили як строк дії договору, так і строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням заборгованості.
 
Таким чином, строки сплати чергових платежів визначено місяцями.
 
Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на підставі договору.
 
У пункті 4.5 кредитного договору від 27 квітня 2006 року № 09.2/182-6, сторони дійшли згоди про те, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.8, 3.3.9 цього договору, протягом більше, ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити відсотки за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).
 
Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення кредиту, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення.
 
Встановлено, що останній платіж за кредитним договором від 27 квітня 
2006 року № 09.2/182-6 відповідно до графіка погашення кредиту та умов договору відповідач здійснив 24 грудня 2010 року, а тому за умовами пункту 4.5 кредитного договору строком повернення кредиту вважається 61 день календарного дня після дня прострочення виконання зобов?язання, тобто 
23 лютого 2011 року.
 
Таким чином, оскільки строк виконання основного зобов`язання було змінено за договором кредиту від 27 квітня 2006 року № 09.2/182-6 з 26 квітня 2021 року на 23 лютого 2011 року, то саме з цього часу протягом трьох років у позивача виникло право звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав за кожним з договорів відповідно.
 
З матеріалів справи відомо, що ОСОБА_1 27 жовтня 2011 року зробив платіж через касу ПАТ «Укрсоцбанк» на погашення заборгованості по кредитному договору від 27 квітня 2006 року № 09.2/182-6 у сумі 3 094,06 дол. США, що в еквіваленті становило 24 678,84 грн.
 
31 жовтня 2013 року ОСОБА_1 вніс через касу ПАТ «Укрсоцбанк» готівку у сумі 1 260,00 дол. США, що еквівалентно 10 071,81 грн, в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору від 27 квітня 2006 року № 09.2/182-6.
 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки                        (стаття 257 ЦК України).
 
Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
 
За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).
 
Разом із тим статтею 264 ЦК України закріплені підстави переривання позовної давності. Зокрема, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
 
Аналогічний по суті висновок зроблено в постанові Верховного Суду України                     від 29 березня 2017 року у справі № 6-1996цс16.
 
У постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року в справі 
№ 6-2891цс16 вказано, що «відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою».
 
Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, не можуть вважатися будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без відповідного волевиявлення останнього або без його схвалення.
 
Такі правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові                             від 08 листопада 2017 року в справі № 6-2891цс16 та Верховним Судом у постановах від 12 квітня 2018 року в справі № 191/2478/15-ц (провадження 
№ 61-2501св18), від 11 липня 2018 року в справі № 366/1088/16-ц (провадження № 61-17516св18) та від 21 квітня 2021 року в справі № 211/5281/16-ц (провадження № 61-15522св19).
 
Апеляційний суд на вказане уваги не звернув, не перевірив чи здійснено платежі від 27 жовтня 2011 року та від 31 жовтня 2013 року по кредитному договору 
від 27 квітня 2006 року № 09.2/182-6 в межах трирічного строку позовної давності, оскільки від вирішення вказаного питання залежить факт переривання строку позовної давності у цій справі, оскільки трирічний строк позовної давності за платежем від 27 жовтня 2011 року закінчується 27 жовтня 2014 року, а за платежем від 31 жовтня 2013 року - 31 жовтня 2016 року. А з позовом банк звернувся 11 травня 2016 року.
 
Крім того, вирішуючи спір та погоджуючись з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, апеляційний суд не звернув уваги на таке.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 у справі 
№ 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону.
 
Погоджуючись з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, апеляційний суд не зазначив чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду, оскільки відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону.
 
Згідно з частиною першою статі 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
 
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).
 
Згідно зі статтею 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
 
Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, шоста статті 81 ЦПК України).
 
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством (частина перша статті 102 ЦПК України).
 
Згідно зі статтею 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
 
У висновку судово-економічної експертизи від 02 листопада 2017 року                                    № 11/3-161 експерт зазначив, що «встановити чи підтверджується документально заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором                                               від 27 квітня 2006 року № 09.2/182-6 перед ПАТ «Укрсоцбанк» в розмірі                    58 329,20 дол. США, що еквівалентно 1 576 043,14 грн згідно з розрахунком вимог ПАТ «Укрсоцбанк» станом на 17 лютого 2016 року не можливо у зв?язку з відсутністю необхідних документів у повному обсязі».
 
Саме зазначений висновок експертизи суд апеляційний суд поклав в основу постанови. 
 
Проте аналіз висновку експерта, дає підстави зробити висновок про те, що стверджувальної відповіді про те, чи підтверджується/не підтверджується документально заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором 
від 27 квітня 2006 року № 09.2/182-6  перед ПАТ «Укрсоцбанк» експерт не надав.
 
Матеріали справи містять розрахунок заборгованості ОСОБА_1 перед банком.
 
Отже, суд не надав належної правової оцінки наданим сторонами доказам, не мотивував підстав їх відхилення й зазначене свідчить про неповне встановлення судом фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи. 
 
Усунути ці недоліки на стадії касаційного перегляду з урахуванням повноваження Верховного Суду та меж перегляду справи в касаційній інстанції (стаття 400 ЦПК України), коли необхідно встановлювати фактичні обставини та оцінювати докази, є неможливим. 
 
Відповідно до пункту 1 частин третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. 
 
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
За викладених обставин постанова Кропивницького апеляційного суду                            від 07 квітня 2021 року в частині позовних вимог АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», до ОСОБА_1 , третя особа -                     ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитним договором від 27 квітня 2006 року № 09.2/182-6 підлягає скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 418 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити частково.
 
Постанову Кропивницького апеляційного суду від 07 квітня 2021 року в частині позовних вимог Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», до ОСОБА_1 , третя                особа - ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитним договором від 27 квітня 2006 року № 09.2/182-6 скасувати, а справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	А. І. Грушицький    	
Судді: 	С. Ю. Мартєв    	
 	Є. В. Петров    	
 	В. В. Сердюк    	
 	В. А. Стрільчук