ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/6289/20                                                                    Суддя (судді) першої інстанції: Добрянська Я.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2022 року                                                                                            м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача:                                                                                                                           Кузьмишиної О.М.,
суддів:                                                                                                                                                                     Костюк Л.О., Пилипенко О.Є., 
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 листопада 2021 року у справі за адміністративним позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 (далі – апелянт, позивач, гр. РФ ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі – відповідач 1, ДМС України), Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області (далі -  відповідач 2, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській обл.), в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати наказ Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київської області №557 від 05.09.2019 про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №16-20 від 14.02.2020 про відхилення скарги на рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.
Позов вмотивовано тим, що позивач має цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування у країні походження через політичні та релігійні причини, а також через системне порушення прав людини.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 листопада 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись з судовим рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, ухвалено рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Так, на підтвердження своєї позиції апелянт зазначає, що надав достатню кількість доказів, які свідчать про існування ризику переслідувань за ознакою віросповідання та політичних причин у разі його повернення, а також надав докази фабрикації проти нього у Російській Федерації кримінальної справи.
Апелянт запевняє, що відповідачі неналежно виконали свої обов`язки, не дослідили та не встановили всі обставини, які мають значення для визнання особи біженцем або  особою, яка потребує додаткового захисту.
Ухвалами колегії Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року відкрито провадження за апеляційною скаргою громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження з 04 березня 2022 року.
Від відповідачів відзив на апеляційну скаргу не надходив, що не перешкоджає розгляду справи за наявними у ній  матеріалами в порядку письмового провадження.
Приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів факт того, що його перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, оскільки позивачем не було надано відомостей про його утиски в країні походження та доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування, не доведено існування реальних умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що відповідали б вимогам п. п. 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до частин першої, третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіривши повноту встановлення Окружним адміністративним судом міста Києва фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, Шостий апеляційний адміністративний суд дійшов наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 20.12.2017 року громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , легально прибув до України.
З матеріалів справи вбачається, що позивач із заявою до територіального органу ДМС звертається вдруге.
Наказом ГУ ДМС в Дніпропетровській області від 31.05.2018 № 54, позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що також, в свою чергу, визнано законним та обґрунтованим під час його перегляду у судовому порядку (адміністративна справа №440/5352/18).
В ході розгляду справи судом встановлено, що шукачем захисту в обґрунтування його заяви, не надано доказів переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, які б дозволяли дійти висновку про наявність підстав вважати позивача біженцем у розумінні Закону.
Позивач 15.08.2019 року вдруге звернувся до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка погребує додаткового захисту. Основною причиною звернення за захистом позивач зазначив побоювання стати жертвою переслідувань через релігійні переконання. Також зазначив про нововиявлені обставини, а саме те, що в серпні 2018 року співробітники ФСБ неофіційно приходили до його родичів і погрожували брату, питали про місцезнаходження позивача.
Висновком Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київської області в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 відмовлено.(а.с.9).
Наказом Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київської області від 05.09.2019 №557 позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.(а.с.118).
Не погодившись з вказаним наказом, позивач оскаржив його до Державної міграційної служби України.
Рішенням Державної міграційної служби України від 14.02.2020 №16-20 скаргу позивача на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відхилено.
Не погодившись із винесеним наказом Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київської області від 05.09.2019 №557 та рішенням Державної міграційної служби України від 14.02.2020 №16-20, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.
Колегія суддів, розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку про обґрунтованість та правомірність висновків суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України від 08.07.2011 № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (надалі Закон № 3671-VI).
Пункт 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI визначає, що біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI).
За приписами частин першої та другої статті п`ятої Закону № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Частиною першою статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
У силу частини першої статті 8 Закону № 3671-VI Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.
Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.
Відповідно до частини 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до частини шостої та восьмої статті 8 Закону № 3671-VI, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (частина друга статті 12 Закону № 3671-VI).
Як вбачається з матеріалів справи, підставою для відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугувала відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.
Так, у повідомленні про відмову вказано, що зважаючи на викладене, у зв`язку з очевидно необґрунтованістю заяви, а саме через відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та недоведеності загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання юіженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Разом з цим, як свідчать матеріали справи, під час звернення із заявою від 15.08.2019, позивач посилався на нововиявлені обставини, а саме те, що в серпні 2018 року співробітники ФСБ неофіційно приходили до його родичів і погрожували брату та питали про місцезнаходження позивача.
Проте, під час співбесіди 29.08.2019 ОСОБА_1 зазначив, що прихід співробітників ФСБ через нього це лише його припущення.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ні під час співбесіди, ні в заяві позивач не зміг довести, що вказані події пов`язані безпосередньо з ним. 
В той же час, судом першої інстанції встановлено, що позивач вчинив спробу маніпулювання вигаданою інформацією задля обґрунтування своєї заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Так, під час звернення із заявою позивач надав копію подяки про вагомий внесок у підвищення боєздатності та зміцнення матеріально-технічної бази військових підрозділів НОМЕР_1 Окремого Розвідувального батальйону, підписаною командиром військової частини НОМЕР_2 майором ОСОБА_2 (а.с.48).
Під час співбесіди 29.08.2019 позивач зазначив, що надавав допомогу матеріального характеру військовим підрозділів 130 Окремого Розвідувального батальйону.
Листом ДМС від 20.08.2019 № 8.5-6538/1-19 було направлено запит до Міністерства оборони України про надання інформації щодо підтвердження факту оформлення вказаної подяки та вручення її заявникові.
Листом Командування Сухопутних військ Збройних Сил України від 09.09.2019 №116/2/3.32351 надана відповідь, що заявник у списках військової частини НОМЕР_2 не перебував і не перебуває, накази щодо його заохочення у вигляді подяки чи будь-якого заохочення у військовій частині НОМЕР_2 не видавались та підпис командира військової частини НОМЕР_2 не відповідає дійсності (а.с.123).
Разом з тим, в матеріалах справи  міститься лист щодо надання інформації Департаменту захисту національної державності СБУ від 14.02.2020 року №5/2/1-1908, в якому зазначено, ОСОБА_1 перебуває у міжнародному розшуку за участь у бойових діях на території Сирії у складі міжнародної терористичної організації «Ісламська Держава».(а.с.124).
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що перебування на території України позивача може становити потенційну загрозу національній безпеці України.
Дослідивши матеріали справи. та доводи сторін, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань жодними достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали носять року №/ дійсно загальний характер і не підтверджують реального, а не уявного існування можливості того, що позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну походження та, як наслідок свідчать про відсутність умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 31.03.2020 року в справі №420/4829/19.
Суд звертає увагу, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками , наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI (умова визнання біженцем) або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При тому, завдана особі шкода повинна бути досить серйозною - сягати рівня небезпеки самого існування особи або втрати неї свободи виключно з причин належності до певної раси, релігії, національності, соціальної групи та політичних переконань, як то визначено пунктом 51 Керівництва УВКБ ООН, або з причин, зазначених у Кваліфікаційній Директиві ЄС 2011/95/EU.
Щодо доводі апелянта про те, що ДМС України неправильно застосовує стандарти доказування, неправильно оцінює доводи заявника, колегія суддів вважає зазначити наступне.
Заявник у заяві про надання статусу біженця повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається від 27 квітня 2004 року №8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Так, апелянтом не надано суду жодного доказу, який би підтверджував пряму загрозу життю, безпеці та свободі у разі повернення на батьківщину, що не відповідає вимогам частини сьомої статті 7 Закону № 3671-VI, якою передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Всі наведені апелянтом доводи не спростовують вірних висновків суду першої інстанції.
Положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з пунктом першим частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 листопада 2021 року у справі №640/6289/20 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Суддя-доповідач                                                                                                                                 О.М. Кузьмишина

Судді                                                                                                                                            Л.О. Костюк
                                                                                                                                                                О.Є. Пилипенко