Номер провадження: 22-ц/813/721/22 
Справа № 491/977/21
Головуючий у першій інстанції Алексєєва О.В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.05.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Таварткіладзе О.М.,
суддів: Заїкіна А.П., Князюка О.В.
за участю секретаря судового засідання: Дерезюк В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Пивовара Юрія Олексійовича на ухвалу Ширяївського районного суду Одеської області від 12 листопада 2021 року про відмову у відкритті провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову: Ананьївська міська рада (відділ надання адміністративних послуг), про зняття арешту з майна, -

                                В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Одеської обласної прокуратури, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову: Ананьївська міська рада (відділ надання адміністративних послуг), про зняття арешту з майна, накладеного прокуратурою Ананьївського району Одеської області на підставі постанови про накладення арешту на майно, б/н, від 24.03.2000 року, шляхом виключення відомостей про його накладення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, зареєстрованого Ананьївською районною державною нотаріальною конторою Одеської області 10.11.2008 року за р.н.обтяження № 8169776.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вироком Ананьївського районного суду Одеської області від 10.04.2003 року, який набрав законної сили 26.04.2003 року, позивача було засуджено за вчинення злочинів, передбаченихч. 4 ст. 191, ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки.
В ході досудового розслідування кримінальної справи була винесена постанова про накладення арешту на належне позивачу майно, яку було оголошено позивачу 04.07.2000 р. Накладення арешту на майно було застосовано з метою забезпечення можливого цивільного позову та виконання вироку в частині можливої конфіскації майна. Інформація про арешт належного позивачу майна 10.11.2008 року була внесена до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна завідуючою Ананьївської державної нотаріальної контори Мороз Н.О.
Позивач зазначає, що при винесенні вироку суд відповідно до вимог п. 8 ч. 1 ст. 324 КПК України 1960 року мав би вирішити питання щодо майна, арештованого з метою забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна, однак цього не вчинив. Покарання позивачу призначено без конфіскації майна, а цивільний позов не розглядався.
Під час оформлення спадщини позивач дізнався про існування арешту всього його майна, що має наслідком охоплення вказаним арештом і майна, яке він має намір успадкувати.
Посилаючись на висновки, викладені у Постанові ВП ВС від 30.06.2020 р. у справі №727/2878/19 (провадження №14-51цс19), вважає, що ефективний захист його прав полягає у поданні позову про скасування арешту майна у порядку цивільного судочинства.
Ухвалою Ширяївського районного суду Одеської області від 12 листопада 2021 року відмовлено ОСОБА_1 у відкритті провадження у справі.
Не погоджуючись з такою ухвалою суду, представник ОСОБА_1 адвокат Пивовар Юрій Олексійович подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Ширяївського районного суду Одеської області від 12 листопада 2021 року скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч.1 п.6 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відповідно до ч.1 п.4 ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Як встановлено судом, арешт на майно позивача було накладено у кримінальній справі №61200000008 постановою слідчого СВ Ананьївського РВ УМВС на підставі статті 126 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (далі - КПК України 1960 року) у редакції, яка була чинною на момент вчинення процесуальної дії з метою забезпечення цивільного позову та виконання вироку в частині можливої конфіскації майна.
Вироком Ананьївського районного суду Одеської області від 10.04.2003 року ОСОБА_1 визнано винним за ч. 4 ст. 191, ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки.
Таким чином, покарання позивачу призначено без конфіскації майна, а цивільний позов не розглядався.
Разом з тим, питання щодо зняття арешту, накладеного слідчим на стадії досудового розслідування, не вирішено. 
Відмовляючи у відкриті провадження, суд першої інстанції виходив із того, що заявлені позивачем вимоги не можуть бути предметом розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки відносяться до кримінальної юрисдикції, а тому розгляд даного позову повинен здійснюватися за правилами КПК України.
Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Під час розгляду справи колегія апеляційного суду керується тим, що арешт на майно позивача було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом.
Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.
З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року.
Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126).
Способів виправлення помилки, допущеної слідчим або прокурором у зв`язку з неприйняттям рішення про скасування арешту майна, після закінчення досудового слідства КПК України 1960 року не встановлював.
Стаття 124 Конституції України передбачає, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що  виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).
Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи  немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або  оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикції суду за вимогами про  звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, та зазначала, що спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі - КПК України 1960 року) або завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.
Суд кримінальної юрисдикції компетентний розглядати цивільний позов лише разом з кримінальною справою, яка надійшла до суду з обвинувальним висновком, і лише у разі, якщо його заявляє особа, котра зазнала матеріальної шкоди від злочину і пред`являє вимогу про її відшкодування до обвинуваченого або до осіб, які несуть матеріальну відповідальність за його дії (частина перша статті 28 КПК України 1960 року).
Однак нормативна неврегульованість порядку захисту права людини, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Перекладення тягаря такого недоліку законодавства на особу, котра потерпає від втручання у право власності, гарантоване Конвенцією і Конституцією України, є неприпустимим. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища людини, котра зазнає негативних наслідків не лише від помилки представника влади, а й від перешкод у отриманні реальної можливості її виправлення, і перебуває у стані невизначеності непередбачувано тривалий час.
Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.
Відповідну правову позицію сформульовано Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року № 6-26цс13.
У наведеній постанові закріплено правовий орієнтир, відповідно до якого в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі, розглядаються заяви на правильність арешту майна. До цього ж зводяться і роз`яснення, надані Верховним Судом України у пункті четвертому постанови Пленуму від 27 серпня 1976 року «Про судову практику в справах про виключення майна з опису».
Таким чином, судом кримінальної юрисдикції повинні розглядатися скарги на законність і обґрунтованість арешту майна, розв`язання яких потребує перевірки наявності підстав і дотримання процедури, встановлених кримінальним процесуальним законом, тобто вирішення по суті питань, які безпосередньо стосуються порядку здійснення кримінального провадження.
Разом із тим, скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин.
Саме такі висновки зазначені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц.
Оскільки ОСОБА_1 було призначено покарання без конфіскації майна, та питання про зняття майна з-під арешту, накладеного постановою слідчого СВ Ананьївського РВ УМВС на стадії досудового розслідування в межах кримінальної справи №61200000008 під час дії КПК України 1960 року, вирішено не було, вирішення зазначеного питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції і не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження. Відтак немає жодних підстав для висновку про те, що суд цивільної юрисдикції у справі за позовом ОСОБА_1 про зняття арешту на належне позивачу майно, який був накладений під час дії КПК України 1960 року, не є судом, установленим законом.
Виходячи з наведеного, суд першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження у справі на тій підставі, що вона не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, дійшов помилкового висновку, у зв`язку з чим оскаржувана ухвала підлягає скасуванню на підставі ст. 379 ЦПК України як така, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, із направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  представника ОСОБА_1 адвоката Пивовара Юрія Олексійовича - задовольнити частково.
Ухвалу Ширяївського районного суду Одеської області від 12 листопада 2021 року скасувати та справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду зі стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено: 30.05.2022 року

Головуючий                                                     О.М. Таварткіладзе
                                                                   Судді                                                                                     А.П. Заїкін

                                                                О.В. Князюк