ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       16 червня 2022 року                м. Чернівці                Справа № 716/1520/21

       Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого Лисака І.Н.,
       суддів: Височанська Н.К., Владичан А.І.,
секретар: Скрипка С.В.,
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Чернівецькій області,
при розгляді справи за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 04 квітня 2022 року, ухваленого під головуванням судді Сірик І.С., дата складання повного тексту рішення 12 квітня 2022 року, - 
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому просила: визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу №7341/2020/2101748 від 16 липня 2020 року, укладеного в ТСЦ 7341; визнати автомобіль марки «Ford Focus», 2012 року випуску, білого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_2 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнати за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частки спірного автомобіля; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію Ѕ частки вартості спірного автомобіля в розмірі 111 266 грн та припинити її право власності на вказану частку спірного автомобіля. 
В обґрунтування позову вказувала, що сторони з 10.06.2015 року перебували в зареєстрованому шлюбі, однак з початку 2020 року сторони перестали проживати разом, а відповідач, в свою чергу, змінив місце проживання, а також забрав із собою автомобіль «Ford Focus», який був 18.01.2019 року придбаний сторонами у шлюбі та зареєстрований на чоловіка.
Зазначає, що 16.07.2020 року ОСОБА_2 відчужив спірний автомобіль на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу №7341/2020/2101748 на користь своєї матері ОСОБА_3 за ціною 120 000 грн, однак такий договір Провадження №22-ц/822/457/22                  
також є фіктивним, оскільки був спрямований на позбавлення позивача на частку у спільному майні подружжя.
Крім того, згідно висновку експерта СЕ-19/126-21/5584-АВ від 19.07.2021 року середня ринкова вартість автомобіля «Ford» марки «Focus», легковий універсал, номер кузова НОМЕР_1 , 2012 року випуску, білого кольору, об`єм двигуна 1560 куб. см., тип палива - дизель, станом на 15.07.2021 року становить 222 533,31 грн.
На підставі наведеного просила заявлені вимоги задовольнити.
Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 04 квітня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості Ѕ частки транспортного засобу марки «Ford Focus», 2012 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , білого кольору, номер двигуна НОМЕР_2 в сумі 76 845 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Не погоджуючись із рішеннями суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить зазначене рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Посилається на його незаконність та необґрунтованість, вважає прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права, судом не з`ясовано обставини, які мають значення для справи.
Вказує, що договір купівлі-продажу спірного автомобіля було укладено без її відома та згоди, є безгрошовим, а сторони правочину не бажали настання юридичних наслідків.
Наголошує, що суд першої інстанції не відновив в повному обсязі її порушені права, не здійснив їх належного захисту, безпідставно задовольнив її вимоги частково. 
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які прийняли участь у розгляді справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.  Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.  Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.  Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.  Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:  1) керує ходом судового процесу;  2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;  3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;  4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;  5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.  Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.  Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Ухвалюючи рішення суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що автомобіль марки «Ford Focus», 2012 року випуску, ідентифікаційний номер  НОМЕР_1 , реєстраційний номер  НОМЕР_3 , білого кольору є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, яким розпорядився відповідач ОСОБА_2 без відома та згоди позивача, тому з відповідача на її користь підлягає стягненню Ѕ частки його ринкової вартості на момент розгляду справи в сумі 76 845 грн. Визнання недійсною угоди про відчуження транспортного засобу виключає можливість стягнення компенсації половини його вартості, оскільки задоволення обох вимог буде означати отримання подвійного стягнення.
Інші позовні вимоги, а саме: визнання недійсним договір купівлі-продажу спірного автомобіля та припинення права власності ОСОБА_1 на вказаний автомобіль задоволенню не підлягають з вище викладених підстав.
Колегія суддів погоджується із висновками суду, виходячи з наступного.
Обставини справи щодо перебування сторін у шлюбі з 10.06.2015 року, придбання в шлюбі 18.01.2019 року автомобіля марки «Ford Focus», реєстрація такого за відповідачем сторонами визнається та не спростовується (а.с.11, 14).
Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу від 16.07.2020 року №7341/2020/2101748, укладеного в ТСЦ МВС №7341, ОСОБА_2 відчужив на користь ОСОБА_3 транспортний засіб марки Ford Focus», 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_3 . Ціна транспортного засобу за домовленістю сторін склала 120 000 грн. В подальшому авто зареєстроване за ОСОБА_3 (а.с.27, 84).
Згідно висновку експерта Дончака І.В. (зробленого на замовлення сторони позивача) №СЕ-19/126-21/5584-АВ від 19.07.2021 року середня ринкова вартість автомобіля «Ford» марки «Focus», легковий універсал, номер кузова НОМЕР_1 , 2012 року випуску, білого кольору, об`єм двигуна 1560 куб. см., тип палива - дизель, станом на 15.07.2021 року становить 222 533,31 грн (а.с.17-20).
З висновку експерта Юзви С.Г. (зробленого на замовлення сторони відповідача) №85/21 від 06.10.2021 року ринкова вартість «Ford Focus», 2012 року випуску, ідентифікаційний номер  НОМЕР_1 , реєстраційний номер  НОМЕР_3 , в цінах станом на 06.10.2021 року становить 153 690 грн (а.с.79-86). 
В подальшому, ухвалою Заставнівського районного суду Чернівецької області від 21.02.2022 року призначено у справі судову автотоварознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено питання: яка ринкова вартість транспортного засобу марки «Ford Focus», 2012 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , білого кольору на дату проведення експертизи (а.с.133).
Ухвалою Заставнівського районного суду Чернівецької області від 14.03.2022 року провадження у справі поновлено для уточнення інформації віднесення витрат по проведенню експертизи та призначено справу до розгляду (а.с.140).
Під час судового засідання 04.04.2022 року представник позивача будучи належним чином уповноваженим повідомив суд, що позивачка визнає експертизу сторони відповідача та сторони дійшли згоди щодо відсутності необхідності у проведенні повторної експертизи, що підтверджується протоколом судового засідання та звукозаписом (а.с.142-143). Оскільки представник позивача Мазур О.Л. є адвокатом, йому достеменно відомо про наслідки таких дій в інтересах позивача.
Згідно зі ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
За правилом ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).
При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.
Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.
Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.
Відповідно до ч.1 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
У ст.60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Частиною 1 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц.
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 Цивільного кодексу України.
До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.
Частина 4 ст.65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Вказаною постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.
Установивши, що автомобіль «Ford Focus», 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , білого кольору, придбаний під час шлюбу сторін, отже, в силу закону є спільною сумісною власністю подружжя, проте відповідач відчужив його без згоди позивача як іншого із подружжя, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частини спірного транспортного засобу у розмірі 76 845 грн.
При цьому, висновки суду першої інстанцій у повній мірі узгоджуються з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №127/7029/15-ц та від 05 жовтня 2020 року у справі №537/78/19 відповідно до яких у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.
Отже, вимога апелянта про задоволення позовної вимоги щодо стягнення Ѕ частки компенсації вартості автомобіля в розмірі 111 266 грн є безпідставною, оскільки сторона позивача визнала висновок експертизи, поданий відповідачем.
Вимоги про визнання недійним договору купівлі-продажу транспортного засобу з підстав того, що сторони правочину вчинили його без згоди позивача з метою приховання майна для відсутності в майбутньому можливості його розподілу, є необґрунтованими, оскільки відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 відсутність згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України та статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому, закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. 
Щодо обґрунтувань позовних вимог з підстав фіктивності оскаржуваного договору купівлі-продажу, то колегія суддів відзначає таке.
Відповідно до змісту ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.
Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.
У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву.
Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі №6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі №379/1256/15-ц, від 08 лютого 2018 року у справі №756/9955/16-ц).
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц, постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №757/12646/16, від 28 лютого 2018 року у справі №909/330/16, від 01 листопада 2018 року у справі №910/18436/16.
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) й дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
З аналізу викладених норм права, а також роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, випливає, що позивач, який звернувся з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
Між тим, одне лише посилання на обставини укладення спірного договору без наміру відчужити майно на користь пов`язаної особи без здійснення оплати та з метою уникнення на нього стягнення, є лише припущенням, доки позивачем не буде надано відповідних належних і достатніх доказів того, що такі обставини дійсно існували під час укладення спірного договору.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 20.06.2019 року у справі №522/8158/15-ц зроблено висновок, що визнання судом недійсним договору у зв`язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.
Крім того, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів щодо фіктивності правочину, який був укладений між відповідачами у справі, а її права як співвласника на майно, яке вибуло поза її волею, захищено шляхом стягнення половини його вартості на момент розгляду справи.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду попередньої інстанції про те, що визнання недійсною угоди про відчуження транспортного засобу виключає можливість стягнення компенсації половини його вартості, оскільки ОСОБА_1 скористалася своїм диспозитивним правом та крім інших, заявила вимогу про стягнення на її користь Ѕ частки вартості спірного автомобіля, що, в свою чергу, не є підставою для задоволення двох взаємовиключних вимог, крім того, таке задоволення обох вимог буде означати отримати подвійне стягнення.
За наведених обставин решта вимог про визнання спірного автомобіля спільним майном подружжя, визнання права власності за позивачем Ѕ частки спірного автомобіля є безпідставними, оскільки спільна власність подружжя презюмується в силу Закону і не заперечується з боку відповідача.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.
Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 04 квітня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий                                                Лисак І.Н.

Судді:                                                        Височанська Н.К.

       Владичан А.І.