Постанова
Іменем України
 
02 червня 2022 року
м. Київ
 
справа № 333/6292/20
 
провадження № 61-19565св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , Комунарський відділ державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро), Державне підприємство «СЕТАМ»,
третя особа - акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 
26 травня 2021 року у складі судді Тучкова С. С. та постанову Запорізького апеляційного суду від 23 листопада 2021 року у складі колегії суддів: 
Полякова О. З., Онищенка Е. А., Крилової О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до 
ОСОБА_2 , Комунарського ВДВС у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), ДП «Сетам», третя особа - АТ «Банк «Фінанси та Кредит», про визнання електронних торгів недійсними.
 
Позовні вимоги, з урахуванням заяви про зміну підстав позову, мотивувала тим, що постановою державного виконавця Комунарського ВДВС від 25 січня 2019 року було відкрито виконавче провадження № 58190117 про стягнення з 
ОСОБА_1 суми боргу. 
 
Постановою державного виконавця від 18 вересня 2019 року було проведено опис та накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Постановою державного виконавця від 18 вересня 2019 року було призначено суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання ОСОБА_4 для проведення оцінки квартири. 
 
23 жовтня 2019 року оцінювачем було складено висновок про вартість об`єкта оцінки станом на 19 вересня 2019 року, за яким ринкова вартість вищезгаданої квартири станом на дату оцінки складає 571 884,00 грн. Строк дії звіту складав 
6 місяців від дати оцінки, тобто до 19 березня 2020 року. Згідно із заявкою державного виконавця від 16 січня 2020 року квартира АДРЕСА_2 була передана на реалізацію до ДП «СЕТАМ». 
 
Відповідно до відомостей з офіційного сайту ДП «СЕТАМ» електронні торги було призначено тричі: 06 лютого 2020 року за початковою ціною 571 884,00 грн; 
20 травня 2020 року за початковою ціною 480 610,40 грн та 08 жовтня 2020 року за початковою ціною 400 318,80 грн. 
 
Відповідно до акту державного виконавця № 58190117 від 29 жовтня 2020 року про проведені електронні торги, згідно з протоколом № 505596 від 08 жовтня 
2020 року проведено електронні торги квартири 
АДРЕСА_2 . Переможцем електронних торгів визнано 
ОСОБА_2 . Ціна продажу склала 400 318,80 грн. Даний акт, як і інформацію про відчуження квартири, було отримано ОСОБА_1 рекомендованою кореспонденцією лише 03 листопада 2020 року. 
 
ОСОБА_1 вважала, що електронні торги відбулися з порушенням закону та з порушенням її прав, у зв`язку із чим електроні торги підлягають скасуванню. ОСОБА_1 зазначала, що звіт про оцінку майна від 23 жовтня 2019 року був складений без обстеження приміщень на дату оцінку та не містить фотокопій об`єкта оцінки. При цьому, ринкова вартість квартири на час її продажу значно вища, та майже вдвічі перевищує таку оцінку. 
 
Позивачка вважала, що саме невиконання вимог статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» та примусовий продаж квартири АДРЕСА_2 , яка є єдиним житлом для боржника, за наявності іншого майна, на яке може бути звернуто стягнення, а саме: земельної ділянки 
№ НОМЕР_1 , розташованої на території Володимирівської сільської ради Запорізького району Запорізької області, кадастровий № 2322181600:08:002:0076, транспортного засобу Mercedec-Benz s500L5M, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , транспортного засобу ЗИЛ 130, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , призвело до порушення прав позивача на житло, що завдало істотної шкоди законним правам та інтересам ОСОБА_1 .
 
Посилаючись на наведені обставини, ОСОБА_1 просила визнати недійсним результати електронних торгів, оформлені протоколом проведення електронних торгів № 505596 від 08 жовтня 2020 року з реалізації квартири за адресою: 
АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_1 . 
 
Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 листопада 2020 року накладено арешт на нерухоме майно, а саме: на квартиру АДРЕСА_2 , до розгляду справи по суті.
 
Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій 
 
Рішенням Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 26 травня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
 
Скасовано заходи забезпечення позову за ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 листопада 2020 року у вигляді арешту на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2 .
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості вимог ОСОБА_1 , оскільки наявність порушень, що могли вплинути на результати торгів судом не встановлено. Так, ОСОБА_1 не оскаржувалось визначення вартості та оцінки майна у спосіб передбачений законом, також позивачем не оскаржувались дії державного виконавця щодо визначення черговості реалізації майна спрямовані на погашення виниклої заборгованості. Наданий представником позивача звіт про оцінку майна, а саме: квартири АДРЕСА_2 , станом на 
15 грудня 2020 року, суд першої інстанції оцінив критично, оскільки вартість цієї квартири зі спливом значного часу, після визначення первісної вартості при передачі майна на торги, не можна вважати об`єктивною. Адже, за даний період часу могла змінитися ринкова вартість майна.
 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 23 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
 
Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 травня 2021 року залишено без змін.
 
Залишаючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
01 грудня 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 травня 
2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 23 листопада 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що під час вчинення правочину щодо договору купівлі-продажу квартири стороною правочину - Комунарським ВДВС було допущено порушено вимог закону, зокрема знехтувано принцип черговості реалізації майна, встановлений у статті 50 Закону України «Про виконавче провадження; реалізація квартири відбулась за оцінкою, що визначена на підставі звіту про оцінку майна від 23 жовтня 2019 року, який проведено із порушенням Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».
 
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваних судових рішеннях застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 10 березня 2020 року в справі № 927/1184/15, постанові Верховного Суду 
від 17 лютого 2021 року в справі № 199/4891/19-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 910/856/17, постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року в справі № 903/145/18, постанові Верховного Суду від 30 липня 2020 року в справі №520/2218/2020 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Доводи інших учасників справи
 
25 січня 2022 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 травня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 
23 листопада 2021 року - без змін.
 
28 січня 2022 року старший державний виконавець Комунарського ВДВС у 
м. Запоріжжя - Гринь Я. А. через засоби поштового зв?язку подала до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 травня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 23 листопада 2021 року - без змін.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2021 року звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання касаційної скарги на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 травня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 23 листопада 2021 року. Відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Комунарського районного суду м. Запоріжжя.
 
Зупинено дію рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 травня 
2021 року та постанови Запорізького апеляційного суду від 23 листопада 2021 року до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.
 
24 лютого 2022 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ 
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзивах на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
 
Фактичні обставини справи 
 
Заочним рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 
25 листопада 2010 року (справа № 2-1046 за 2010 рік) позовні вимоги АТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволенні в повному обсязі, стягнуто солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Запорізьке регіональне управління» ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» суму основного боргу за кредитом в розмірі 1 208 433,11 грн, витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 700,00 грн та витрати на ІТЗ судового процесу у розмірі 120,00 грн.
 
На виконання вищезазначеного рішення суду, на підставі виконавчого листа 
№ 2-1046/2010, виданого 02 червня 2011 року, постановою головного державного виконавця Комунарського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області від 
25 січня 2019 року відкрито виконавче провадження № 58190117.
 
Постановою старшого державного виконавця від 18 вересня 2019 року описано та накладено арешт на квартиру за адресою: 
АДРЕСА_1 , загальною площею 53,2 кв.м., житловою площею 30,9 кв.м, яка належить ОСОБА_1 .
 
Постановою старшого державного виконавця від 18 вересня 2019 року призначено суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні № 58190117, яким 22 січня 2019 року складено звіт про незалежну оцінку ринкової вартості об`єкта нерухомості, що знаходиться за адресою: 
АДРЕСА_1 . За висновками звіту ціна предмета іпотеки становить 571 884,00 грн.
 
08 жовтня 2020 року відбулись електронні торги з реалізації предмета іпотеки та складено Протокол проведення електронних торгів ДП «СЕТАМ» за № 505596, переможцем торгів став ОСОБА_2 , з ціновою пропозицією 400 318,80 грн.
 
Постановою старшого державного виконавця від 12 жовтня 2020 року оголошено в розшук майно боржника: Mersedes-benz S 500L4M реєстраційний номер НОМЕР_2 , ЗИЛ 130 76, реєстраційний номер НОМЕР_3 , накладено арешт на грошові кошти боржника.
 
Постановою старшого державного виконавця від 20 жовтня 2020 року було накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках 
ОСОБА_1 
 
29 жовтня 2020 року складено акт за № 58190117 про проведенні електронні торги.
 
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 30 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І. І. внесено до реєстру запис про право власності ОСОБА_2 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Мотиви з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.
 
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
 
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
 
У справі, що переглядається, ОСОБА_1 мотивувала вимоги про визнання недійсними електронних торгів тим, що державним виконавцем не було дотримано черговості реалізації майна, встановлено статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження», посилаючись на те, що їй на праві власності належить два автомобілі та окрема від будинку земельна ділянка.
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
 
Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
 
Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
 
Відповідно до частини першої, другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
 
Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і Законом України «Про виконавче провадження»; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.
 
Пунктом 1 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
 
Згідно з частиною першою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.
 
Згідно із частиною першою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.
 
Отже, відповідно до порядку примусового звернення стягнення коштів з боржника, врегульованого Законом України «Про виконавче провадження», першочергово звертається стягнення на відповідні кошти боржника, рухоме майно, а за його відсутності - на об`єкти нерухомості.
 
Такий висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 17 лютого 2021 року у справі № 199/4891/19-ц (провадження № 61-15558св20).
 
Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
 
Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у статті 16 ЦК України.
 
Відповідно до частини другої статті 16, частини першої статті 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених частинами першою-третьої, п`ятої, шостої статті 203 цього Кодексу, зокрема у зв`язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.
 
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України «Про виконавче провадження». 
 
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
 
Статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.
 
Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає у продажу майна, тобто у забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та враховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а відтак, є правочином.
 
Зазначений висновок узгоджується з положеннями статей 650, 655, частиною четвертою статті 656 ЦК України, які відносять публічні торги до договорів купівлі-продажу.
 
Таким чином, відчуження майна з прилюдних торгів належить до угод купівлі-продажу, а тому така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, встановлених частинами першою-третьою, шостою статті 203 ЦК України (частина перша статті 215 ЦК України).
 
Разом з тим, оскільки за змістом частини першої статті 215 ЦК України підставами недійсності вчиненого за результатами прилюдних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його вчинення, тобто безпосередньо за результатами прилюдних торгів, то підставами для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил їх проведення.
 
Згідно з частинами першою, другою статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною. Порядок проведення електронних торгів визначається Міністерством юстиції України.
 
Аналіз положень Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що вони не встановлюють порядку та правил проведення прилюдних торгів, а лише закріплюють, як і стаття 650 ЦК України, такий спосіб реалізації майна, як його продаж на прилюдних торгах і відсилають до інших нормативно-правових актів, якими повинен визначатися порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна.
 
Відповідно до вищенаведених правових норм виконавець здійснює лише підготовчі дії з метою проведення прилюдних торгів (у тому числі й оцінку майна), а самі прилюдні торги з реалізації нерухомого майна організовують і проводять спеціалізовані організації, з якими виконавчою службою укладається відповідний договір.
 
Згідно з пунктом 1 Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5, в редакції, чинній на час проведення електронних торгів, електронні торги - продаж майна за допомогою функціоналу центральної бази даних системи електронних торгів, за яким його власником стає учасник, який під час торгів запропонував за нього найвищу ціну.
 
При вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити, чи мало місце порушення вимог порядку та інших норм законодавства при проведенні електронних торгів, чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів, чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів.
 
Тобто для визнання судом електронних торгів недійсними необхідним є: наявність підстав для визнання прилюдних торгів недійсними (порушення правил проведення електронних торгів); встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
 
Аналогічні за змістом правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1884цс15, від 25 листопада 2015 року у справі № 6-1749цс15, від 06 квітня 2016 року у справі № 3-242гс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-2988цс15, від 29 червня 2016 року у справах № 6-370цс16 та № 6-547цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 6-231цс17.
 
У постанові Верховного Суду України від 24 жовтня 2012 року у справі № 6-116цс12 зазначено, що «відповідно до частини першої статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу. Згідно із частиною другою статті 16, статті 215 ЦК Україниодним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених частинами першою-третьою, п?ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а відтак є правочином. Таким чином, ураховуючи, те що відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватись недійсною на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину (статі 203, 215 ЦК України). Необхідно також зазначити, що оскільки виходячи зі змісту частини першої статті 215 ЦК України підставами недійсності укладеного за результатами прилюдних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його укладення, тобто безпосередньо за результатами прилюдних торгів, то підставами для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів, визначених саме Тимчасовим положенням про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 68/5 та зареєстрованого в зазначеному Міністерстві 2 листопада1999 року за № 745/4838. Що стосується порушень, допущених державним виконавцем при здійсненні своїх повноважень, передбачених Законом України «Про виконавче провадження» № 606-ХІV від 21 квітня 1999 року, до призначення прилюдних торгів, у тому числі щодо відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, визначення вартості чи оцінки майна тощо (статі 18, 24-27, 32, 33, 55, 57цього Закону), то такі дії (бездіяльність) державного виконавця підлягають оскарженню в порядку, передбаченому цим Законом (зокрема, частина сьома статті 24, частина четверта статті 26, частина третя статті 32, частина третя статті 36, часина друга статті 57, статі. 55, 85 Закону). Отже, дії державного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення прилюдних торгів, мають самостійний спосіб оскарження й не можуть бути підставою для визнання прилюдних торгів недійсними. Оскільки, як убачається із заяви про перегляд судових рішень і матеріалів справи, підставами для пред`явлення позову про визнання прилюдних торгів від 03 лютого 2004 року недійсними є як недодержання державним виконавцем вимог Закону України «Про виконавче провадження» № 606-ХІV від 21 квітня 1999 року, так і недодержання спеціалізованою організацією - філією «Чернівецький аукціонний центр» - вимог Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, то при вирішенні позову про визнання прилюдних торгів недійсними суду необхідно було встановити такі факти: чи мало місце порушення вимог Тимчасового положення та інших норм при проведенні прилюдних торгів; чи вплинули ці порушення на результати торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати торгів».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі 
№ 367/6231/16-ц (провадження № 14-529цс19) зазначено, що «для застосування наслідків недотримання вказаних вимог, при вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити чи мало місце порушення вимог Тимчасового порядку та інших норм законодавства при проведенні електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів. Апеляційний суд вірно вказував, що до предмета доказування в даній справі належало дотримання порядку проведення прилюдних торгів, а саме встановлених законодавством правил проведення торгів, визначених Тимчасовим порядком, а саме: правил які визначають процедуру підготовки, проведення електронних торгів (опублікування інформаційного повідомлення певного змісту про реалізацію нерухомого майна; направлення письмового повідомлення державному виконавцю, стягувану та боржнику про дату, час та місце проведення електронних торгів, а також стартову ціну реалізації майна тощо) (розділ 3); правил, які регулюють сам порядок проведення електронних торгів (розділ 5); правил, які стосуються оформлення кінцевих результатів торгів (розділ 7). Разом із тим порушення, допущені державним виконавцем при здійсненні своїх повноважень, передбачених Законом про ВП 1999, до призначення прилюдних торгів, у тому числі щодо відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, визначення вартості чи оцінки майна тощо (статі 18, 24-27, 32, 33, 55, 57 цього Закону), підлягають оскарженню в порядку, передбаченому цим Законом (зокрема, частиною сьомою статті 24, частиною четвертою статті 26, частиною третьою статті 32, частиною третьою статті 36, частиною другою статті 57, статей 55, 85 цього Закону)».
 
Таким чином, головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, а тому окрім наявності порушення норм закону при проведенні прилюдних торгів, повинні бути й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними.
 
Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).
 
Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
 
Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
 
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, установивши відсутність порушень, що могли вплинути на результати торгів, зробили правильний висновок про відмову у задоволенні позову, оскільки належних та допустимих доказів порушення вимог Тимчасового порядку та інших норм законодавства при проведенні електронних торгів, які могли б вплинули на результати електронних торгів позивачем не надано. Позивачем не оскаржувались дії державного виконавця щодо визначення черговості реалізації майна спрямовані на погашення виниклої заборгованості. 
 
Висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать правовим позиціям Верховного Суду, викладених у постановах, що зазначені заявником у касаційній скарзі.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 травня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 23 листопада 2021 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.
 
Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 травня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 23 листопада 2021 року залишити без змін.
 
Поновити дію рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 травня 2021 року та постанови Запорізького апеляційного суду від 23 листопада 
2021 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                             В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська