ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/122/22	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №523/6897/16-ц Категорія: 304090100 	Русаков Г. С. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Вініченко Б. Б. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       27 січня 2022 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І., Новікова О.М.
за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 - адвоката Манжоса Ігора Миколайовича на заочне рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 27 жовтня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в:

У травні 2016 року ПАТ «Універсал Банк» звернулося до суду із даним позовом.
В обґрунтування якого вказувало, що 21 квітня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 069-2008-1245, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 135 000 доларів США під 12,45 % річних, а позичальник зобов`язалася повернути кредит до 10 квітня 2038 року.
Банк виконав свої зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі, а саме надав ОСОБА_2 кредитні кошти, що підтверджується меморіальним ордером № 0692900USD000001 від 21 квітня 2008 року та випискою по рахунку.
Крім того, 21 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № 069-2008-1245-Р, відповідно до умов якого ОСОБА_1 зобов`язався перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_2 усіх її зобов`язань, що виникли з кредитного договору № 069-2008-1245 від 21 квітня 2008 року в повному обсязі, як існуючих на момент укладення, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.
Позичальник ОСОБА_2 порушила умови кредитного договору, внаслідок чого утворилася заборгованість.
На підставі викладеного банк просив суд стягнути солідарно на його користь заборгованість за кредитним договором у сумі 34 804, 72 доларів США станом на 01 грудня 2015 року, з яких: 156, 40 доларів США - прострочена заборгованість по кредиту, 31 220, 83 доларів США - сума дострокового стягнення кредиту; 3 403, 15 доларів США - сума заборгованості за відсотками, 24, 34 доларів США - сума заборгованості за підвищеними відсотками

Заочним рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 27 жовтня 2016 року позов задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором від 21 квітня 2008 року № 069-2008-1245 у розмірі 34 804, 72 доларів США. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 належним чином не виконувала свої зобов'язання за кредитним договором, що призвело до виникнення заборгованості. Відповідно до статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Оскільки 21 квітня 2008 року ОСОБА_1 уклав з банком договір поруки, відповідно до якого зобов`язався відповідати перед кредитором за невиконання ОСОБА_3 зобов`язань за кредитним договором, вимоги ПАТ «Універсал Банк» про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідачів підлягають задоволенню.
ОСОБА_1 в особі свого представника адвоката Манжоса І.М. оскаржив вказане рішення до суду апеляційної інстанції.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Манжос І.М. просить скасувати заочне рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 27 жовтня 2016 року в частині стягнення з поручителя ОСОБА_1 заборгованості за договором кредиту та в цій частині ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ПАТ «Універсал Банк» про стягнення заборгованості за договором кредиту з поручителя ОСОБА_1 відмовити повністю, а в іншій частині рішення суду залишити без зміни. Судові витрати по справі за подачу апеляційної скарги покласти на ПАТ «Універсал Банк».
Апеляційна скарга мотивована тим, що в оскаржуваному рішенні, суд першої інстанції взагалі не зазначив правовідносин, які пов`язані з предметом позову, не дослідив в повному обсязі, докази, якими позивач обґрунтовував позовні вимоги по відношенню до відповідача ОСОБА_1 за договором поруки.
Умовами кредитного договору п. 5.5 передбачено, що позичальник зобов`язується на письмову вимогу кредитора достроково погасити кредит у повному обсязі та сплатити нараховані відсотки за користування кредитом та інші платежі на користь кредитора, але не пізніше 30 календарних днів з дати одержання такої вимоги кредитора.
31 липня 2015 року Банк пред`явив письмову вимогу за кредитним договором лише до боржника ОСОБА_2 .
До суду з позовом Банк звернувся до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 13 травня 2016 року, проте, ОСОБА_2 останній платіж за умовами договору сплатила 10 березня 2015 року, а тому у Банка виникло право пред`явити вимогу до поручителя починаючи з 10 березня 2015 року протягом шести місяців до 10 вересня 2015 року.
Доказів направлення вимоги поручителю та отримання її останнім за умовами договору поруки матеріали справи не містять.
Тому, вищевказані обставини свідчать про те, що Банк пред`явив вимогу до поручителя ОСОБА_1 з пропуском шестимісячного строку на пред`явлення позовної вимоги.
На думку особи, що подає апеляційну скаргу, в даному випадку суд помилково не застосував положення закону, яке передбачає, що в разі якщо строк закінчення поруки не встановлений, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Зі збігом цього строку, який є преклюзивним, жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права шляхом пред`явлення позову, кредитор не вправі був вчиняти.
У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від Акціонерного товариства «Універсал Банк», вказано, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, атому підстав для його зміни чин скасування немає. Доводи апеляційної скарги є необґрунтованими і підстав для задоволення скарги немає.
АТ «Універсал Банк» зазначив, що 21 квітня 2008 року між Банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 069-2008-1245, за умовами якого останній було надано кредитні кошти в сумі 135 000 доларів США. Факт виконання Банком своїх зобов`язань щодо надання коштів підтверджено матеріалами справи і сторонами не спростовано. Також, 21 квітня 2008 року між Банком та ОСОБА_1 було укладено договір поруки, згідно умов якого ОСОБА_1 поручився перед кредитором відповідати за невиконання позичальником ОСОБА_2 усіх зобов`язань, що виникли з кредитного договору.
Оскільки ОСОБА_2 неналежним чином виконувала умови договору, допустила заборгованість з погашення коштів, тому Банк направив повідомлення-вимоги щодо повернення кредиту. Такі вимоги були направлені як на адресу боржника, так і на адресу поручителя. Вимога, що була направлена на адресу поручителя ОСОБА_1 повернута на адресу Банку за закінченням терміну зберігання. Зазначають, що згідно п. 5.2.5 кредитного договору у разі направлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 30 календарних днів з дати відправлення, дає підстави вважати, що термін повернення кредиту настав.
На ім`я поручителя вимога була направлена 04 серпня 2015 року, отже термін повернення настав 03 вересня 2015 року. Зазначають, що з позовною заявою до Суворовського районного суду м. Одеси позивач звернувся до боржника і поручителя 15 лютого 2016 року, тобто в шестимісячний строк, передбачений для звернення до суду за захистом своїх прав. Вважають, що суд першої інстанції в повній мірі дослідив всі матеріали справи, дав належну оцінку доводам позивача та ухвалив законне і обґрунтоване рішення про задоволення позовних вимог.
Постановою Черкаського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року заочне рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 27 жовтня 2016 року скасовано і ухвалено нову постанову.
Позов ПАТ «Універсал Банк» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором № 069-2008-1245 від 21 квітня 2008 року в розмірі 34 804, 72 доларів США. Вирішено питання розподілу судових витрат.
У задоволенні позовних вимог ПАТ «Універ Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором відмовлено.
Ухвалою Верховного Суду від 03 серпня 2021 року замінено АТ «Універсал Банк» його правонаступником - Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестохіллс Веста» (далі - ТОВ «Інвестохіллс Веста»).
Постановою Верховного Суду від 08 грудня 2021 року касаційну скаргу Акціонерного товариства «Універсал Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» задоволено.
Постанову Черкаського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя ОСОБА_1  скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Згідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Оскаржуване судове рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 21 квітня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2  було укладено кредитний договір № 069-2008-1245, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 135 000 доларів США під 12,45 % річних. Позичальник зобов`язався повернути кредит до 10 квітня 2038 року. 
В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 21 квітня 2008 року банк уклав з ОСОБА_1 договір поруки № 069-2008-1245-Р, за умовами якого ОСОБА_1 як поручитель зобов`язався відповідати перед кредитором за невиконання позичальником усіх його зобов`язань, що виникли з кредитного договору в повному обсязі як існуючих на момент укладення, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.
Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором утворилася заборгованість, яка станом на 01 грудня 2015 року становить 34 804, 72 доларів США, з якої: 156, 40 доларів США - прострочена заборгованість по кредиту; 31 220,83 доларів США - сума дострокового стягнення кредиту; 3 403,15 доларів США - сума заборгованості за відсотками; 24,34 доларів США - сума заборгованості за підвищеними відсотками.
Як вбачається з розрахунку заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором № 069-2008-1245, останній платіж в рахунок погашення кредиту нею було здійснено 10 лютого 2015 року.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є порука (частина перша статті 546 ЦК України).
За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частини перша статті 554 ЦК України).
Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частина друга статті 554 ЦК України).
Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.
Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Натомість, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина друга статті 252 ЦК України).
Отже, умови договорів поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором або до виконання поручителем зобов`язань боржника за основним договором, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України. Тому має застосовуватися припис частини четвертої статті 559 цього кодексу у редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин, про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постановах від 24?вересня 2014?року у справі № 6-106цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 22 червня 2016 року у справі № 6-368цс16, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16, від 14 червня 2017 року у справі № 644/6558/15-ц, а також висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у пункті 60 постанови від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11).
Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. З огляду на вказане, враховуючи зумовлене цим припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання, застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (висновок Верховного Суду України викладений у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15).
Умовами кредитного договору передбачено погашення основної суми кредиту та процентів шляхом сплати щомісячних платежів в обумовлені сторонами строки.
Отже, сторони кредитного договору встановили, що основне зобов`язання позичальник виконує шляхом виконання окремих зобов`язань з внесення щомісячних платежів за цим договором.
Таким чином, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, строк пред`явлення кредитором вимог до поручителів про повернення заборгованості за платежами, які позичальник був зобов`язаний згідно з умовами кредитного договору вносити періодично, має обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.
За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України у зазначеній редакції порука за кожним із зобов`язань, визначених періодичними платежами, припиняється після шести місяців з моменту спливу строку погашення кожного чергового платежу. Пред`явлення кредитором вимоги до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку виконання частини основного зобов`язання, визначеної періодичним платежем, є підставою для відмови у задоволенні такої вимоги у зв`язку з припиненням поруки за відповідною частиною основного зобов`язання.
Вказані висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц (провадження № 14-70цс19).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів;  3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Згідно з пунктом 5.2.5 кредитного договору відповідно до статей 525 та 611 ЦК України сторони погодили, що у випадку настання будь-якої з обставин, вказаних нижче, та направлення кредитором на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і неусунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 30 календарних днів з дати відправлення кредитором вищевказаного повідомлення (вимоги) позичальнику, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 31 календарний день з дати відправлення кредитором позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту.
Згідно із зазначеним пунктом обставиною для зміни терміну кредиту, яку сторони домовилися вважати істотним порушенням умов договору, є, зокрема, прострочення сплати чергового платежу за кредитом та/або процентів за користування кредитом понад 2 місяці.
В матеріалах справи наявна вимога АТ «Універсал Банк» від 31 липня 2015 року, адресована позичальнику ОСОБА_2 , про погашення простроченої заборгованості за кредитним договором, процентів та штрафних санкцій за порушення виконання зобов`язання.
Наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення містить відмітку про отримання його ОСОБА_2 03 липня 2008 року, не підтверджує факт направлення їй досудової вимоги від 31 липня 2015 року. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року в справі № 638/13683/15-ц зазначено, «що позивач переконував суд, що направив відповідне повідомлення (вимогу) як позичальнику, так і його поручителю. Проте суди вказали, що всупереч умовам кредитних договорів позивач відправив ці повідомлення (вимоги) рекомендованими листами, а не цінними листами з описом вкладення та повідомленням про вручення. Тому суди не змогли встановити, як те, чи справді позивач відправив відповідачам відповідні повідомлення (вимоги), так і те, чи були останні вручені адресатам. Враховуючи наведене, порушення позивачем визначеного кредитними договорами порядку направлення юридично значимих повідомлень, факт отримання яких адресатами суди не встановили, не може мати наслідком покладення на відповідачів тягаря дострокового погашення заборгованості за кредитними договорами».
Тобто, порядок направлення передбачених договором кредиту відповідних повідомлень (зокрема, вимог про дострокове стягнення боргу) та підтвердження неодмінного їх вручення як необхідної умови для настання у адресата певного обов`язку визначається умовами такого правочину.
Пунктом 8.1. кредитного договору передбачено, що будь-які повідомлення, які направляються сторонами одна одній в рамках цього Договору, повинні бути здійснені в письмовій формі та будуть вважатися поданими належним чином, якщо вони надіслані рекомендованим листом або доставлені особисто на адресу сторін, окрім випадків, що передбачені окремими положеннями цього Договору.
У матеріалах справи наявне відповідне повідомлення (досудова вимоги) від 31 липня 2015 року, яка адресована позичальнику ОСОБА_2 , однак враховуючи умови кредитного договору у справі відсутнє підтвердження його направлення рекомендованим листом або особистого вручення позичальнику. 
Відповідно до п. 2.2. договору поруки від 21.04.2008 року, у випадку невиконання боржником своїх зобов`язань за основним договором кредитор має право пред`явити свої вимоги безпосередньо до поручителя, які є обов`язковими до виконання поручителем на 10-й робочий день з дати відправлення йому такої вимоги (рекомендованим листом з повідомленням про його вручення).
Слід зазначити, що факт направлення такого повідомлення (вимоги) поручителю не є беззаперечною умовою для настання в останнього обов`язку дострокового погашення боргу перед кредитором, оскільки у даному випадку мова йде про повернення коштів за споживчим кредитом та у зв`язку із цим обов`язковість надсилання досудової вимоги стосується позичальника. 
Отже, з огляду на встановлені обставини, колегія суддів вважає, що банком не змінено строк основного зобов`язання, оскільки не підтверджено належного надсилання такого повідомлення рекомендованим листом або вручення його особисто позичальнику ОСОБА_2 , як це прямо передбачено умовами підписаного сторонами кредитного договору. 
 Сторони кредитного договору встановили, що основне зобов`язання позичальник виконує через окремі зобов`язання з внесення однакових платежів відповідного числа кожного місяця протягом строку кредитування. Тому передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, строк пред`явлення вимог до поручителя про повернення заборгованості за платежами, які позичальник був зобов`язаний згідно з умовами кредитних договорів вносити періодично, слід обчислювати з моменту настання терміну погашення кожного чергового платежу. Іншими словами, за змістом частини четвертої статті 559 ЦК України у зазначеній редакції порука за кожним із зобов`язань, визначених періодичними платежами, припиняється після спливу шести місяців з моменту настання терміну погашення кожного чергового платежу. Пред`явлення кредитором вимоги до поручителя більш ніж через шість місяців після настання терміну виконання частини основного зобов`язання, визначеної періодичним платежем, є підставою для відмови у задоволенні такої вимоги через припинення поруки за відповідною частиною основного зобов`язання (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц (пункт 84), від 3 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11 (пункт 63)).
З даним позовом банк звернувся до суду 13 травня 2016 року, що видно з позовної заяви за вих. №699 від 13.05.2016 року, яка зареєстрована Суворовським районним судом м. Одеси 19.05.2016 року.
Посилання банку на ту обставину, що 15.02.2016 року до Суворовського районного суду м. Одеси було подано позовну заяву до боржників про стягнення боргу, яка була повернута ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 10.03.2016 року (справа №523/2536/16-ц) для подачі позову в належний суд, а тому саме цю дату слід вважати датою звернення до суду із вимогою до поручителя, то колегія суддів вважає такі доводи помилковими, з огляду на наступне.
У даній справі банком подано позовну заяву до Суворовського районного суду м. Одеси 13 травня 2016 року та наразі підлягає розгляду саме вказана позовна заява з моменту її подання та відкриття провадження у справі. 
Звернення банку, які передували даному позову та які з тих чи інших підстав не розглянуті судом по суті, не можна вважати датою звернення до суду із позовом до боржників ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Також, колегія суддів вважає помилковими аргументи апеляційної скарги про те, що початок перебігу шестимісячного строку, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України, слід визначати за датою сплати останнього платежу за кредитним договором, а саме з 10.03.2015 року, оскільки умовами кредитного договору визначені щомісячні платежі, тому пропущення строку пред`явлення вимоги до поручителя за окремими платежами не припиняє поруку в цілому.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором останній платіж здійснено позичальником 10.02.2015 року, а тому прострочення заборгованості почалося з 10.03.2015 року.
Пунктом 2.4. кредитного договору, погашення основної суми кредиту та процентів здійснюється шляхом сплати позичальником щомісячних платежів. Під терміном «щомісячний платіж» сторони розуміють платіж, який складається із частини погашення основної суми кредиту та процентів, нарахованих за користування кредитом за попередній платіжний період.
Отже, у справі, що переглядається, поряд з установленням строку дії кредитного договору сторони визначили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів) у вигляді платежів до дати, встановленої у графіку, що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.
За таких обставин, у зв`язку з тим, що договором про надання кредиту передбачено виконання грошових зобов`язань шляхом здійснення щомісячних платежів, стягненню у солідарному порядку з поручителя підлягає сума боргу в межах шести місяців по кожному місячному платежу по яких порука не припинилася, а ще діє, тобто за шість місяців, які передують зверненню з позовом до суду (з 13.11.2015 року по 13.05.2016 року), що у відповідності до графіку погашень за кредитним договором складає 8580,96 дол. США.
Оскільки розрахунок заборгованості банком здійснено лише до 01.12.2015 року, то крім суми обов`язкових щомісячних платежів, також підлягає стягненню за період з 13.11.2015 року по 01.12.2015 року (19 днів) сума простроченої заборгованості по кредиту у розмірі 16,43 дол. США та прострочена заборгованість по підвищеним відсоткам 0,38 дол. США та прострочена заборгованість по відсоткам 316,77 дол. США.
Таким чином, ОСОБА_1 , як поручитель, зобов`язаний сплатити на користь Банку солідарно з основним боржником ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором, у сумі 8914,54 дол. США.
При цьому, колегія суддів зауважує, що загальний розмір заборгованості за кредитним договором складає 34 804,72 дол. США та в цій частині постанова суду Черкаського апеляційного суду від 19 грудня 2019 року Верховним Судом не скасована, а тому з поручителя та боржника підлягає у солідарному порядку стягненню заборгованість у визначеному судом розмірі 8914,54 дол. США у межах загального боргу 34 804,72 дол. США.
Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження в суді апеляційної інстанції, тому апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, рішення суду першої інстанції скасуванню в частині стягнення боргу з поручителя, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову в частині стягнення боргу з поручителя. 
Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до частин 1, 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Манжоса Ігоря Миколайовича задовольнити частково. 
Заочне рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 27 жовтня 2016 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя ОСОБА_1 - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
Позов Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути солідарно з боржника ОСОБА_2 і поручителя ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» в особі правонаступника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» в межах суми загальної заборгованості 34 804,72 доларів США за кредитним договором №069-2008-1245 від 21 квітня 2008 року, заборгованість у розмірі 8914,54 дол. США.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» в особі правонаступника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» судовий збір у розмірі 1734,22 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» в особі правонаступника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» судовий збір у розмірі 6771,69 грн.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» в особі правонаступника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 10716,25 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 27 січня 2022 року.

Судді:                                                                 Б.Б. Вініченко

С.І. Бондаренко

О.М. Новіков