Ухвала
08 лютого 2022 року
м. Київ
 
справа № 756/6698/21
провадження № 61-1788ск22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 16 вересня 2021 року у складі судді Тихової О. О. та постанову Київського апеляційного суду від 31 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Поливач Л. Д., Шкоріної О. І., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, стягнення аліментів за минулий час,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
ОСОБА_2 у квітні 2021 року звернулася до суду з позовом, у якому просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти у розмірі 1/4 частки з усіх видів його доходу до досягнення позивачем двадцяти трьох років за умови, що вона буде продовжувати навчання, також стягнути аліменти у розмірі 1/4 частки з усіх видів доходу відповідача за минулий час, а саме з 01 лютого 2020 року до 01 квітня 2021 року.
 
Посилалася на те, що відповідач є її батьком та оскільки позивач навчається на денній формі навчання із терміном до 30 червня 2022 року, відповідно не має можливості працювати та матеріально себе забезпечувати, втім відповідач матеріальної допомоги не надає, хоча має таку можливість, оскільки працює.
 
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень 
 
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 16 вересня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду 
від 31 грудня 2021 року, позов задоволено частково.
 
Вирішено стягувати з ОСОБА_1 на користь повнолітньої дочки ОСОБА_2 аліменти на період її навчання у розмірі 1/8 частки всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 28 квітня 2021 року і до закінчення навчання, тобто до 30 червня 2022 року, але не більш, ніж до досягнення позивачем двадцяти трьох років.
 
В іншій частині позову відмовлено. Здійснено розподіл судових витрат. 
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
ОСОБА_1 27 січня 2022 року засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 16 вересня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 31 грудня 2021 року, у якій він просив скасувати оскаржувані судові рішення в задоволеній частині позовних вимог, ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування 
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8). 
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 3 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).
 
Предметом позову ОСОБА_2 є стягнення аліментів на утримання повнолітньої особи на період її навчання та аліментів за минулий час.
 
Ураховуючи наведене, зазначена справа є малозначною в силу вимог закону і окремого визнання її такою не потребує. 
 
За змістом пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Щодо наявності винятків для допуску до касаційного оскарження судового рішення у малозначній справі
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Касаційна скарга містить посилання на те, що судові рішення підлягають касаційному оскарженню з підстав, передбачених підпунктами «а», «в» частини третьої статті 389 ЦПК України.
ОСОБА_1 у касаційній скарзі зазначив, що судові рішення можуть бути оскаржені у касаційному порядку, оскільки питання, порушене у ній, стосується права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій невраховано висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 635/1139/17 (провадження № 61-350св17) щодо оцінки доказів про наявність у позивача потреби в матеріальній допомозі  саме у зв`язку з навчанням.
Верховний Суд у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, виходить з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики на сучасному етапі її розвитку та становлення, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, значущістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.
Втім, наведений довід не може бути предметом оцінки щодо обставин, за наявності яких Верховний Суд може відкрити касаційне провадження у малозначній справі, оскільки довід про необхідність формування єдиної правозастосовчої практики ОСОБА_1 помилково ототожнює з підставами касаційного оскарження судових рішень.
Верховний Суд констатує, що у разі подання касаційної скарги на судові рішення, ухвалені у малозначній справі, суд касаційної інстанції перевіряє наведені заявником винятки, за наявності яких Суд може допусти малозначну справу до касаційного перегляду, відповідно у разі обґрунтованості цих винятків, здійснюється перевірка відповідності вимогам процесуального закону наведені заявником підстави касаційного оскарження.
Саме у послідовності таких дій забезпечується правильне застосування вимог частини шостої статті 19, частини другої та пункту другого частини третьої статті 389 ЦПК України.
Отже, заявник, оскаржуючи судові рішення, ухвалені у малозначній справі та наводячи винятки, як то необхідність формування єдиної правозастосовчої практики має не лише навести норму права, а й обґрунтувати необхідність формування судової практики щодо такої норми.
Тож наведені ОСОБА_1 доводи не є такими, що свідчить про існування такої проблеми у правозастосовчій практиці, що зумовлює нагальну потребу формування єдиної правозастосовчої практики.
Також ОСОБА_1 зазначив, що ця справа має виняткове значення для нього, оскільки значна частина від його доходів витрачається на його лікування, серед іншого він несе витрати на оплату комунальних послуг, придбання продуктів харчування, сезонного одягу, надає грошову допомогу батькам, а також судовим рішенням в іншій цивільній справі з нього стягуються аліменти у розмірі 1/2 частки від його доходів на утримання двох неповнолітніх дітей від іншого шлюбу.
В оцінці доводів про винятковість значення справи для заявника Верховний Суд виходить з того, що оцінка наведених обставини здійснюється на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником, зокрема шляхом наведення заявником обґрунтованих об`єктивних обставини, які свідчитимуть про таку винятковість. Тобто, саме на заявника покладається обов`язок на власний розсуд здійснити належний виклад та обґрунтування обставин, які, на його думку, свідчать про виняткове значення для нього малозначної справи.
Втім, наведені ОСОБА_1 доводи фактично зводяться до заперечень на позов щодо підстав присудження аліментів на повнолітню особу (дочку), яка продовжує навчання, яким судами першої та апеляційної інстанцій надали правову оцінку, та свідчать про незгоду із оскаржуваними рішеннями, мотивами судів щодо присудженої до стягнення частки аліментів на утримання ОСОБА_2 .
Наведені доводи не можуть бути предметом оцінки щодо обставин, за наявності яких Верховний Суд може відкрити касаційне провадження у малозначній справі.
Отже, аналіз наведених заявником у скарзі доводів не дає підстав для висновку про те, що ця справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, оскільки незгода із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій не свідчить про винятковість справи для заявника.
З огляду на наведені доводи, Верховний Суд визнає, що винятки, зазначені у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не обґрунтовані, судом на підставі аналізу поданої касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень не виявлені.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі 
№ 127/18513/18 виклала правовий висновок про те, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур.
 
У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.
 
Відповідно до Рекомендацій № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 
07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (справа «Зубац проти Хорватії» від 05 квітня 2018 року).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Ураховуючи, що касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, і судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 3 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд,
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 16 вересня 2021 року у складі судді Тихової О. О. та постанову Київського апеляційного суду від 31 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Поливач Л. Д., Шкоріної О. І., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, стягнення аліментів за минулий час, відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові. 
 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
 
Судді:        	Г. І. Усик     А. С. Олійник     В. В. Яремко