_____

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2022 року                                                                                   
м. Чернівці
Справа № 713/1871/21
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Одинака О. О.
суддів Кулянди М.І., Перепелюк І.Б.
секретар Паучек І.І.

позивач  ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 

відповідачі  ОСОБА_6 , Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»

апеляційна скарга  ОСОБА_1  на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 22 грудня 2021 року 

головуючий в суді першої інстанції суддя Кибич І.А.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У вересні  2021 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5 ,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5  звернулася до суду з позовом.

Позивачка просила виключити з опису та звільнити з-під арешту житловий будинок, загальною площею 42,70 кв.м., який знаходиться по АДРЕСА_1 .

Позов мотивований тим, що ОСОБА_6 є її чоловіком та вони є батьками неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . 

Постановою головного державного виконавця Вижницького районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Івано-Франківськ) Нистерюк О.М. від 22 жовтня 2020 року на виконання рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 30 листопада 2015 року про стягнення з ОСОБА_6 заборгованості на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" описано та арештовано житловий будинок, загальною площею 42,70 кв.м., який знаходиться по АДРЕСА_1 .

Вважає, що житловий будинок, в якому проживають вона та її неповнолітні діти, був внесений до акту опису незаконно, як і незаконно накладено на нього арешт, оскільки іншого житла у них немає.

Зазначила, що окрім цього житлового будинку, іншого житла у них немає.
Вказаний спірний житловий будинок є необхідний для неї та її неповнолітніх дітей, які перебувають на її утриманні.

За таких обставин, головний державний виконавець Нестирюк О.М. не мала права включати його до опису та накладати на нього арешт. 

Ні вона, ні її неповнолітні діти боргових зобов`язань перед АТ КБ «ПриватБанк» не мають, а позбавлення їх майна в рахунок погашення грошових зобов`язань третіх осіб є протиправним позбавленням права власності. 

Короткий зміст рішень суду першої інстанції

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 22 грудня 2021 року в задоволенні позову  ОСОБА_1  відмовлено.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що як вбачається з матеріалів справи, заборгованість за кредитним договором ОСОБА_6 не погашено, в зв`язку з чим старшим державним виконавцем Нистерюк О.М. відповідно до положень ЗУ «Про виконавче провадження» в спосіб передбачений законом 22 жовтня 2020 року у межах виконавчого провадження №57861563 було винесено постанову про опис майна божника та накладено арешт на спірний житловий будинок, який належить боржнику ОСОБА_6 на праві власності.

ОСОБА_1 не є власником спірного житлового будинку.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивачка ОСОБА_1 не довела належними доказами, що внаслідок прийнятої головним державним виконавцем Нистерюк О.М. постанови порушуються її права як власника та права її неповнолітніх дітей.

Реєстрація неповнолітніх дітей позивачки у спірному житловому будинку, відбулась без письмової згоди на це іпотекодержателя.

Сторонами не надано відомостей щодо припинення договору іпотеки.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1  просить рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позов в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Позивачка належними доказами довела, що саме прийнятою державним виконавцем постановою порушуються її права та права її дітей, зокрема гарантоване Конституцією України право на житло.
Згоди іпотекодержателя на реєстрацію її та її дітей у спірному житловому будинку взагалі не була потрібна, оскільки договір іпотеки від 24 березня 2008 року є нікчемним, а тому не породжує будь-яких прав.
Станом на дату укладення її чоловіком кредитного договору та договору іпотеки, була зачата, але ще не народжена дитина ОСОБА_5 , в інтересах якої також заявлено цей позов.
Судом при вирішені даного спору також порушено норми Конвенції ООН «Про права дитини», Конвенції про захист прав людини і осносовоположних свобод та Конституції України. 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ «ПриватБанк»), в інтересах якого діє Бацей Т.М., подала відзив на апеляційну скаргу.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Позивач, обґрунтовуючи заявлені вимоги, не вказав, яке його право, як власника спірного нерухомого майна, було порушено.
Окрім того, позивачка не є власником спірного житлового будинку.
Оскільки ОСОБА_6 не погасив наявну у нього заборгованість перед АТ «ПриватБанк», рішення суду не виконане, відсутні правові підстави для виключення спірного нерухомого майна з акту опису та звільнення його з-під арешту.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій 

Встановлено, що 24 березня 2008 року ОСОБА_6 уклав з ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», кредитний договір №CVVWGA00000023 від 24 березня 2008 року.

В рахунок забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором між ОСОБА_6 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», 24 березня 2008 року було укладено договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_6 передав в іпотеку житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_1 .

Вказаний житловий будинок належить відповідачу ОСОБА_6 на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 28 серпня 2007 року в.о. державного нотаріуса Вижницької державної нотаріальної контори Кокаревою Н.М., зареєстрованого в реєстрі за №1393.

Станом на час укладення договору іпотеки відповідач ОСОБА_6 надав довідку Берегометської селищної ради №1190 від 19 березня 2008 року, з якої вбачається, що в спірному житловому будинку неповнолітні та малолітні діти не зареєстровані, не проживають та не користуються вказаним житловим будинком. 

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 27 жовтня 2015 року стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 24 березня 2008 року в розмірі 9708,75 доларів США, що за офіційним курсом встановленим розпорядженням НБУ від 29 січня 2015 року складало 154 854 гривень 55 копійок.

30 листопада 2015 року Вижницьким районним судом Чернівецької області видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» вищевказаної заборгованості.

Станом на час розгляду справи зазначена заборгованість за кредитним договором №CVVWGA00000023 від 24 березня 2008 року не погашена, що підтверджується випискою з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення такої заборгованості.

Старшим державним виконавцем Нистерюк О.М. під час виконання рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 27 жовтня 2015 відповідно до положень ЗУ «Про виконавче провадження» в спосіб передбачений законом 22 жовтня 2020 року у межах виконавчого провадження №57861563 було винесено постанову, якою описано майно боржника та накладено арешт на житловий будинок загальною площею 42,70 кв.м., житловою площею 24.60 кв.м., який знаходиться по АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_6 на праві власності.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.
Оскаржуване рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону, виходячи з наступного.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_1 , є предметом іпотеки на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, укладеним 24 березня 2008 року між АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_6 .

Відповідно до частини першої статті 575 ЦК України одним з видів застави є іпотека нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Статтею 1 Закону України "Про іпотеку" визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки передбачений у розділі V Закону України "Про іпотеку".

 Згідно із частиною першою статті 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Згідно зі статтею 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України та є обов`язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до статей 6, 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії; здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних та юридичних осіб.

Згідно зі статтею 13 Закону України "Про виконавче провадження" під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини першої статті 48 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Відповідно до частин першої, другої статті 56 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Відповідно до статті 59 статті 56 Закону України "Про виконавче провадження" у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.
У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:
1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;
2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;
3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;
4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;
5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;
6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;
7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;
8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;
9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону;
10) отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності".
У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що старшим державним виконавцем Нистерюк О.М. було дотримано вимоги Закону України «Про виконавче провадження», які передбачають порядок звернення стягнення на майно боржника, у зв`язку з чим правомірно і обгрунтовано винесено постанову про опис майна божника ОСОБА_6 та накладено арешт на належний йому на праві власності спірний житловий будинок.

Помилковим є аргумент апеляційної скарги про те, що на вказаний житловий будинок не міг бути накладений арешт, оскільки він є єдиним житлом для позивачки та її неповнолітніх дітей.

Додатком до Закону України «Про виконавче провадження » зазначено перелік майна, на яке не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, проте спірне нерухоме майно до такого переліку майна не входить.

Окрім того, житловий будинок, який знаходиться по АДРЕСА_1 є предметом іпотеки і примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку», що передбачено частиною 7 статті 51 Закону України «Про виконавче провадження».

Щодо доводів позовної заяви про порушення права власності ОСОБА_1 на спірне нерухоме майно.

У своїй позовній заяві ОСОБА_1 , як на одну з підстав задоволення її позову, зазначала щодо порушення її права власності на спірне нерухоме майно.

Відповідно до статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" в редакції, чинній на час пред`явлення позову, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Тобто названа норма є спеціальною, в якій закріплено порядок вирішення спорів, що виникають між органом державної виконавчої служби та особою, яка не є боржником у виконавчому провадженні, з приводу накладення арешту на майно такої особи і у разі виникнення спору належним способом захисту прав особи є саме звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно та зняття з нього арешту.

Верховний Суд у постанові від 08 червня 2021 року у справі N 913/567/19 (913/176/20) зазначено про те, що враховуючи встановлену судами попередніх інстанцій, на підставі належних та допустимих доказів, приналежність арештованого майна на праві власності позивачу та відсутність оспорювання або невизнання такого права, суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що відповідно до частини першої статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" особа вправі звернутись до суду з позовом як про визнання права власності на майно, на яке накладено арешт і зняття з нього арешту, так і з позовом лише про зняття з такого майна арешту.

Подібні правові висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 рокуу справі № 661/624/16-ц, Верховного Суду від 21 лютого 2018 у справі № 922/1334/17, від 2 жовтня 2018 року у справі № 916/3108/17, від 5 березня 2019 року у справі № 903/206/18, від 30 вересня 2019 року у справі № 908/1532/18.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року в справі № 905/386/18 зроблено висновок, що "при розгляді скарг стягувача чи боржника на дії органу державної виконавчої служби, пов`язані з арештом і вилученням майна та його оцінкою, господарський суд перевіряє відповідність цих дій приписам статей 57, 58 Закону України "Про виконавче провадження". Вимоги інших осіб щодо належності саме їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, реалізуються шляхом подання ними з додержанням правил юрисдикційності позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним з підстав, передбачених законом. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися господарським судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна".

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. 

Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до частини першої  статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідження наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами факт належності їй на праві власності спірного житлового будинку.

За таких обставин доводи ОСОБА_1 про порушення її прав як власника вищевказаного житлового будинку та заявлена нею на підставі цього вимога про зняття арешту із зазначеного майна не ґрунтуються на законі.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав в постанові від 10 листопада 2021 року у справі  №  755/6302/19. 

Щодо доводів позовної заяви про порушення права користування спірним нерухомим майном ОСОБА_1 та її неповнолітніх дітей.

Суд першої інстанції не прийняв уваги та не проаналізував доводи позивачки щодо порушення її прав та її неповнолітніх дітей на користування спірним житловим будинком.

У пункті 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 03.06.2016  № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз`яснено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). 

Враховуючи наведене вище, позов володільця майна про звільнення майна з-під арешту може бути задоволено у разі доведеності того факту, що спірне майно не належить боржнику.

В ході судового розгляду судами першої та апеляційної інстанцій достовірно встановлено, що спірне нерухоме майно належить на праві власності ОСОБА_6 .

Необґрунтованим є також аргумент апеляційної скарги про те, що договір іпотеки від 24 березня 2008 року є нікчемним, а тому не породжує будь-яких прав.
Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

За вимогами частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом, та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом.

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що "нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою "текстуальної" недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах "нікчемний", "є недійсним".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: "такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом…"; "…за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину".

Проте, всупереч вимогах вищенаведених норм закону, позивачка не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що договір іпотеки від 24 березня 2008 року є нікчемним, а тому відсутні правові підстави для застосування наслідків його нікчемності.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з висновком, який Верховний Суд виклав в постанові від 23 червня 2021 року у справі № 344/3693/17.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381, 382  ЦПК України, суд 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити частково.

Змінити мотивувальну частину рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 22 грудня 2021 року, виклавши її в редакції цієї постанови.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 24 березня 2022 року.
Головуючий                                                         О.О. Одинак 

Судді:                                                                  М.І. Кулянда 

                                        І.Б. Перепелюк