ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 січня 2022 року                                                    Справа № 918/670/21 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Петухов М.Г. ,  суддя Мельник О.В. 
розглянувши у порядку письмового провадження без виклику сторін апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Видавнича група "Ракурс" на рішення Господарського суду Рівненської області від 28.09.2021 р. у справі № 918/670/21 (суддя Горплюк А.М., повний текст рішення складено 04.10.2021 р.) 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Друк Волині"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Видавнича група "Ракурс"
про стягнення заборгованості в сумі 149 379 грн

ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю "Друк Волині" звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Видавнича група "Ракурс" про стягнення 138 407, 89 грн - основного боргу, 7 578 грн - інфляційних втрат та 3 393, 11 грн - 3 % річних.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договорами на виготовлення та поставку газет № 22 від 05.01.2015 р., № 5 від 04.01.2016 р. та № 5 від 03.01.2017 р. в частині здійснення оплати за надані послуги (виконані роботи).

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 28.09.2021 р. у справі № 918/670/21 позов задоволено частково; стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість в сумі 138 407, 89 грн - основного боргу, 3 389, 97 грн - 3% річних, 7 530, 89 грн - інфляційних втрат та 2 269, 22 грн - судового збору. В решті позовних вимог в частині стягнення 3 % річних в сумі 3,17 грн та 47,14 грн інфляційних втрат - відмовлено.
Судове рішення мотивоване тим, що відповідач порушив зобов`язання за договорами на виготовлення та поставку газет щодо оплати за надані послуги, тому суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Видавнича група "Ракурс" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким відмовити в позові повністю.
Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому, що позовні вимоги пред`явлені позивачем після спливу строку позовної давності. Судом першої інстанції безпідставно визнано умовою переривання позовної давності акт звірки взаємних розрахунків за період 2019 року, із якого вбачається, що відповідач заборгував кошти позивачу за поставлені друковані видання в сумі 138 407, 89 грн. За умови належного застосування судом першої інстанції норм законодавства в частині застосування позовної давності до заявлених вимог та враховуючи оплати, які здійснювалися відповідачем на рахунок позивача, сума яку сплатив відповідач в межах позовної давності на 11 040 грн перевищує вартість наданих позивачем послуг.
Апелянт вказує, що акт звірки взаємних розрахунків за період 2019 р. не є належним доказом існування боргу, в ньому відсутні посилання на будь-який договір. 
Судом першої інстанції, під час розгляду справи та винесення рішення порушено право відповідача, гарантоване ст. 42 ГПК України, зокрема право брати участь у судових засіданнях. Місцевим господарським судом було неправомірно відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 06.12.2021 р. скаржнику поновлено строк на апеляційне оскарження рішення суду, відкрито провадження у справі; встановлено сторонам строк для подання до суду відзиву на апеляційну скаргу та відповіді на відзив; роз`яснено учасниками справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.
Дана ухвала суду направлена на адреси сторін 06.12.2021 р. та отримана учасниками справи - 09.12.2021 р. та 10.12.2021 р., що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Друк Волині" надіслало до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Позивач вказує, що доводи скаржника щодо пропуску строку позовної давності є безпідставними, оскільки у межах позовної давності відповідачем постійно вчинялися дії, які свідчать про переривання позовної давності у порядку ч. 1 ст. 264 ЦК України. Позивач також звертає уваги на безпідставність доводів скаржника в частині сумнівності акту звірки взаємних розрахунків за період 2019 р., а також того, що суд першої інстанції неправомірно відмовив йому в задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до абз. 1 ч. 10 ст. 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За приписами ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи (абз. 2 ч. 10 ст. 270 ГПК України).
Від учасників справи клопотань про розгляд апеляційної скарги у даній справі в судовому засіданні з повідомленням учасників справи не надходило.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Видавнича група "Ракурс" на рішення Господарського суду Рівненської області від 28.09.2021 р. у справі № 918/670/21 за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено апеляційним господарським судом, між Товариством з обмеженою відповідальністю "Друк Волині" (виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Видавнича група "Ракурс" (замовник) укладено договір поставки та виготовлення газети № 22 від 05.01.2015 р. (договір-1); договір на друк та виготовлення газети № 5 від 04.01.2016 р. (договір-2); договір поставки та виготовлення газети № 5 від 03.01.2017 р. (договір-3).
У відповідності до п. 1.1. договору-1 та договору-3, замовник доручає, а виконавець бере на себе обов`язки зі здійснення друку газети "Об`ява" в кількості та асортименті згідно його заявки. В комплекс послуг входить: прийняття виконавцем файлів оригіналу макета газети, виготовлення і монтаж текстових діапозитивів та діапозитивів ілюстрацій, фотовиводу, виготовлення друкарських форм, друкування (поліграфічні послуги) офсетним способом, пакування в пачки, інші брошурувальні послуги (при необхідності), експедування, доставка та здача газет в експедицію Центру перевезення Укрпошти.
Згідно п. 1.1. договору-2, замовник доручає, а виконавець бере на себе обов`язки на виконання монтажу, текстових діапозитивів та діапозитивів ілюстрацій, фотовиводу, виготовлення друкарських форм, друкування (поліграфічні послуги) офсетним способом на власному газетному папері, або на папері замовника газети "Об`ява", що виходить один раз на тиждень, день друку - вівторок.
Відповідно п. 3.1. договорів, замовник має здійснювати оплату протягом 5 днів з дати отримання газети за видатковими накладними.
Згідно п. 4.1. договорів у випадки затримки замовником оплати, що визначена п. 3.1., виконавець припиняє виконання обов`язків по даному договору до повної оплати.
Вказані договори підписані уповноваженими представниками їхніх сторін та скріплені їхніми печатками.

Судом першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач виконував зобов`язання за укладеними договорами перед відповідачем протягом 2015-2020 років, що підтверджується наявними у справі належним чином завіреними копіями видаткових накладних за даний період (т. 1, а. с. 25- 38, 42-47, 51-101, 161-210, т. 2, а. с. 2-49, 102-111).

В порядку досудового врегулювання спору, позивачем на адресу відповідача було направлено претензію № 09/02 від 09.02.2015 р. про сплату боргу (т. 2, а. с. 125-126).

У відповідь на дану претензію відповідачем надіслано лист від 26.05.2015 р. з графіком погашення заборгованості (т. 2, а. с. 130-132).

Також, 08.06.2017 р. та 04.09.2018 р. відповідач звертався на адресу позивача з листами, в яких висловлював гарантію належного погашення заборгованості (т. 2, а. с. 134-135).

У матеріалах справи міститься підписаний та скріплений печатками сторін акт звірки взаємних розрахунків за період 2019 року, із якого вбачається, що відповідач заборгував кошти позивачу за поставлені друковані видання в сумі 138 407, 89 грн (т. 2, а. с. 136-137).
Неоплаченими залишились видаткові накладні: за 2015 рік - на суму 54 295, 89 грн, за 2016 рік - 17 692 грн, за 2017 рік - 7 925 грн, за 2018 рік - 32 160 грн, за 2019 рік -24 967 грн, за 2020 рік - 1 368 грн.

Позивачем надано зведений розрахунок основної заборгованості ТОВ "Видавнича група "Ракурс" на загальну суму 138 407, 89 грн за період з 2015 по 2020 рік (т. 1, а. с. 10-11).

Предметом спору у даній справі є вимога позивача про стягнення з відповідача 138 407,89 грн - основного боргу, 7 578 грн - інфляційних втрат та 3 393, 11 грн - 3 % річних у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договорами № 22 від 05.01.2015 р., № 5 від 04.01.2016 р. та № 5 від 03.01.2017 р. в частині здійснення оплати за надані послуги (виконані роботи).

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, на підставі встановлених фактичних обставин справи, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ст. 11 ЦК України підставами виникнення прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За приписами ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст. 530 ЦК України зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Згідно ч. 1 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.
Частиною 1 ст. 853 ЦК України встановлено, що замовник зобов`язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.
Статтею 854 ЦК України встановлено, що якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.
Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".
Відповідно до ст. 1 цього Закону первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що первинний документ згідно з цим визначенням містить дві обов`язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення. В даному випадку первинними документами, які можуть підтверджувати виконання робіт з поставки та виготовлення газет за спірними договорами є видаткові накладні, які підписані відповідачем без зауважень та заперечень.
Як встановлено апеляційним судом, неоплаченими залишились видаткові накладні: за 2015 рік - на суму 54 295, 89 грн, за 2016 рік - 17 692 грн, за 2017 рік - 7 925 грн, за 2018 рік - 32 160 грн, за 2019 рік -24 967 грн, за 2020 рік - 1 368 грн.
Оцінюючи надані позивачем видаткові накладні, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про належність таких доказів у підтвердження виконання позивачем робіт (надання послуг) за договорами з огляду на їх відповідність наведеним вимогам Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", оскільки ними зафіксовано факт виконання позивачем робіт (надання послуг) та прийняття їх відповідачем без будь-яких заперечень чи зауважень.
Відповідно п. 3.1. договорів, замовник має здійснювати оплату протягом 5 днів з дати отримання газети за видатковими накладними.

Отже, враховуючи те, що фактичні обставини справи та докази у ній підтверджують надання позивачем послуг (виконання робіт) за спірними договорами, а відповідач зобов`язання щодо оплати таких послуг (робіт) згідно вищевказаних видаткових накладних не виконав, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що позовні вимоги підтверджені належними доказами та підлягають задоволенню в розмірі 138 407, 89 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 7 578 грн - інфляційних втрат та 3 393, 11 грн - 3 % річних, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Нарахування інфляційних втрат за наступний період здійснюється з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання.
Вказана правова позиція щодо порядку нарахування інфляційних викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 р. у справі № 916/190/18 та у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 05.07.2019 р. у справі № 905/600/18.

Здійснивши розрахунок заявлених позивачем до стягнення 3 % річних, суд встановив, що обґрунтований їх розмір становить - 3 389, 97 грн, при заявленому розмірі - 3 393,14 грн.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягненню з відповідача 3 % річних в розмірі 3 389, 97 грн.; в решті позовних вимог про стягнення 3 % річних в сумі 3, 17 грн судом правомірно відмовлено.

Здійснивши розрахунок заявлених позивачем до стягнення інфляційних збитків, суд встановив, що обґрунтований їх розмір становить 7 530, 89 грн, при заявленому розмірі - 7 578, 03 грн.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягненню з відповідача інфляційних втрат в розмірі 7 530, 89 грн; в решті позовних вимог про стягнення інфляційних втрат в сумі 47, 14 грн судом правомірно відмовлено.

Щодо посилання відповідача в суді апеляційної інстанції про пропуск позивачем строку позовної давності, колегія суддів вказує наступне.
Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.
Тлумачення цієї норми, положення якої сформульоване зі словом "лише" (аналог "тільки", "виключно"), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.
Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише із наявністю про це заяви сторони.
Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.
В матеріалах справи відсутня заява відповідача, подана при розгляді справи в суді першої інстанції про застосування позовної давності. При цьому, суд вказує, що представник відповідача приймав участь при розгляді справи в суді першої інстанції, тому не був позбавлений права подати таку заяву.

Окрім того, суд приймає до уваги, що за змістом ч. ч. 1, 3 ст. 165 ГПК України заперечення проти позову відповідач викладає у відзиві, який повинен містити, зокрема заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права.
Частиною 4 ст. 165 ГПК України встановлено, що якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.
Враховуючи те, що відповідач відзиву на позовну заяву до суду першої інстанції не подавав, з урахуванням положень ч. 4 ст. 165 ГПК України, відповідач не вправі заперечувати проти обставин пропуску позовної давності під час розгляду справи по суті з відповідних підстав (які були ним наведені лише в апеляційній інстанції).

Також суд приймає до уваги, що предметом стягнення є заборгованість, сформована на протязі шести років, а неоплаченими зі сторони відповідача залишилися видаткові накладні у розрізі років: за 2015 р. на загальну суму 54 295, 89 грн, за 2016 р. - 17 692 грн, за 2017 р. - 7 925 грн, за 2018 р. - 32 160 грн, за 2019 р. - 24 967 грн, за 2020 р. - 1 368 грн. 
Відповідач посилається на те, що судом першої інстанції безпідставно стягнуто з нього заборгованість поза межами позовної давності, тобто до 28.09.2018 р. Разом з тим, такі доводи апелянта є безпідставними, оскільки, як встановлено апеляційним судом, у межах позовної давності відповідачем вчинялися дії, які свідчать про переривання позовної давності у порядку ч. 1 ст. 264 ЦК України. 
Відповідно до частин 1, 3 статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Закон не містить переліку дій, що свідчать про визнання особою свого боргу або іншого обов`язку, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов`язків. В цьому сенсі діями, спрямованими на визнання боргу, є дії боржника безпосередньо стосовно кредитора, які свідчать про наявність боргу, зокрема повідомлення боржника на адресу кредитора, яким боржник підтверджує наявність у нього заборгованості перед кредитором, відповідь на претензію, підписання боржником акта звірки розрахунків або іншого документа, в якому визначена його заборгованість.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції зазначає, що підписання відповідачем акту звірки взаємних розрахунків за період 2019 р., листи відповідача, які направлялися позивачу від 26.05.2015 р., від 08.06.2017 р., від 04.09.2018 р., в яких відповідач підтвердив існування у нього заборгованості, гарантував належне її погашення згідно із графіком (т. 2, а. с. 130, 134, 135, 136, 137), а також проплатами, здійсненими відповідачем на виконання умов спірних договорів, є тими діями відповідача, які (дії) в розумінні ч. 1 ст. 264 ЦК України свідчать про визнання боржником свого боргу, що, в свою чергу, зумовлює переривання перебігу позовної давності щодо зазначених позовних вимог.

Щодо доводів відповідача на те, що акт звірки взаємних розрахунків за період 2019 р., який підписаний сторонами, не містить посилань на будь-який договір, то суд апеляційної інстанції приймає до уваги доводи позивача про те, що на момент його підписання залишилися неоплаченими роботи (послуги) по друку газет не тільки згідно договору № 5 від 03.01.2017 р., а й договорів № 22 від 05.01.2015 р. та № 5 від 04.01.2016 р. Свідченням цього є також початкове сальдо, тобто на 01.01.2019 р., у акті звіряння у розмірі 138 542, 89 грн. Жоден нормативний документ не має вказівок на виключне заповнення акту у розрізі окремого договору. Єдиною умовою його заповнення є те, що вся інформація ґрунтується на даних бухгалтерського обліку сторін - підписантів.

Щодо доводів відповідача про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні його клопотання про відкладення розгляду справи, суд вказує наступне.
Згідно ч. 1 ст. 2 ГПК України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Згідно із ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Відповідно до ч. 1 ст. 216 ГПК України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених ч. 2 ст. 202 цього Кодексу.
Статтею 202 ГПК України встановлено наслідки неявки в судове засідання учасників справи.
Згідно з ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (ст. 202 ГПК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Аналогічні положення містяться у ч. 9 ст. 165 ГПК України.
Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 252 ГПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.
Як встановлено апеляційним судом, місцевим господарським судом, за клопотанням відповідача, відкладався розгляд справи 07.09.2021 р. для надання йому можливості ознайомитись з матеріалами справи та подати відзив на позовну заяву, однак його представник не скористався можливістю подати до суду будь-які докази. Матеріалами справи підтверджується, що з моменту відкриття провадження у справі сплив достатній строк, для подання всіма учасниками справи своїх доводів, заперечень, відзивів, доказів тощо.
Отже, враховуючи те, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, судом не встановлено наявності обставин, які б унеможливлювали вирішення справи без участі відповідача, судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення його про день, час та місце розгляду справи, явка сторін в судове засідання обов`язковою не визнавалась, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку відмовити в задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи.
Окрім того, колегія суддів зазначає, що за приписами ст. 129 Конституції України, ст. 2 ГПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Роль національних судів полягає в організації судових проваджень таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (рішення ЄСПЛ у справі "Шульга проти України").
Національним судам належить функція керування провадженнями таким чином, щоб вони були швидкими та ефективними (рішення ЄСПЛ у справі "Скордіно проти Італії"). Держави-учасниці мають організувати правові системи таким чином, щоб їх суди могли гарантувати право кожного на отримання остаточного рішення у справах, що стосуються цивільних прав і обов`язків упродовж відповідного терміну (рішення ЄСПЛ у справах "Скордіно проти Італії", "Сюрмелі проти Німеччини").

Апеляційний господарський суд зазначає, що в рішенні ЄСПЛ "Кузнєцов та інші проти Росії" від 11.01.2007 р., аналізуючи право особи на справедливий розгляд її справи відповідно до статті 6 Конвенції, зазначено, що обов`язок національних судів щодо викладу мотивів своїх рішень полягає не тільки у зазначенні підстав, на яких такі рішення ґрунтуються, але й у демонстрації справедливого та однакового підходу до заслуховування сторін.
ЄСПЛ у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. ЄСПЛ зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення ЄСПЛ у справі "Трофимчук проти України").
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції належно виконав свій обов`язок щодо мотивації прийнятого ним рішення у даній справі та дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки встановлених судом обставин у справі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 276 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, Північно-західний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення Господарського суду Рівненської області від 28.09.2021 р. у справі № 918/670/21 необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Видавнича група "Ракурс" - без задоволення.

Судові витрати покладаються на скаржника згідно ст. ст. 129, 282 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Видавнича група "Ракурс" на рішення Господарського суду Рівненської області від 28.09.2021 р. у справі № 918/670/21 – залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок та строк оскарження до Верховного Суду встановлений статтями 286-291 ГПК України.

3. Справу повернути до Господарського суду Рівненської області.

Головуючий  суддя                                                                     Олексюк Г.Є. 

Суддя                                                                                              Петухов М.Г.  

Суддя                                                                                              Мельник О.В.