ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1362/22 Справа № 201/5579/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Доповідач - Макаров М. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2022 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.
при секретарі – Керімовій-Бандюковій Л.К. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2021 року та додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «НПЛЮС» про захист прав споживача, стягнення грошових коштів і відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «НПЛЮС» про захист прав споживача, стягнення грошових коштів і відшкодування моральної шкоди, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. 
Позов мотивований тим, що у серпні 2019 року позивач звернувся до стоматологічної клініки ТОВ «НПЛЮС», яка розташована в місті Дніпрі по вул. Княгині Ольги, за наданням мені медичних послуг з виготовлення протезів зубів верхньої та нижньої щелеп, розраховуючи на чесне ставлення до нього, як до пацієнта, і на якісне надання послуг. Позивач був направлений до лікаря ОСОБА_2 . Необізнаність позивача у першочергових правилах вибору медичної установи позбавила його можливості більш ретельно підійти до цього питання. У іншому випадку він би поцікавився відгуками інших пацієнтів щодо вказаної приватної медичної установи.
Під час його першого звернення до адміністратора клініки йому була названа вартість виготовлення двох щелеп, а також вартість двох особистих ложок, якість пластмаси та зубів у сумі 8 300 грн. Але вже на особистому прийомі у ОСОБА_2 ним було добавлено ще дві особисті ложки вартістю по 1 300 грн. кожна і ще 420 грн. невідомо за що. Отже, позивач 07 серпня 2019 року сплатив всього 11 320 грн., а квитанцію отримав на 5 660 грн. Протези були виготовлені і надані позивачу. В перший же день носіння виготовлених «нових» протезів була розірвана права частина слизової оболонки рота, що супроводжувалося значним крововиливом та нестерпною біллю. Після проведеного коригування - скорочення правого крила протезу верхньої щелепи - він взагалі перестав триматися на щелепі. Внаслідок зробленого ОСОБА_2 перебазування протезу верхньої щелепи він повністю розірвав слизову оболонку ротової порожнини зліва у верхній частині. Протез нижньої щелепи був зробленим чомусь дуже товстим і він також розірвав йому шкіру слизової та нижні ясна. Все це привело позивача до прийняття рішення про повернення виготовлених протезів.
У зв`язку із цим він 30 грудня 2019 року рекомендованим поштовим відправленням звернувся до керівника ТОВ «НПЛЮС» ОСОБА_3 із відповідною скаргою. Після цього лікар ОСОБА_2 умовив повторити процедуру з виготовлення інших протезів. Він позивача запевнив, що вказані непорозуміння можливо владнати шляхом усунення недоліків виготовлених протезів. Були виготовлені нові протези. Але і вони виявилися не якісними: верхній та нижній протези виявилися короткими і його язик був обмежений в дуже маленькому об`ємі. Розмовляти із таким об`ємом практично неможливо. Позивач може лише шепелявити, а деякі слова взагалі неможливо вимовити і через пів-години намагань розмовляти язик натирався об близько стоячих від порожнини роту протези, що закінчувалося роздиранням язика до крові. ОСОБА_2 запропонував принести йому його попередні протези, які могли б стати прикладом для визначення прикусу і об`єму в роті, що потрібно для нормальної можливості розмовляти. Позивач приніс ці протези. Протез верхньої щелепи був майже ідеальним. А не носив він їх лише з тієї причини, що протез нижньої щелепи погано тримався на десні. Але, в головному, протези були зроблені дуже правильно. Ці протези знаходилися у ОСОБА_2 декілька місяців. Ніщо не заважало зробити таку ж форму із таким же прикусом та об`ємом. Але ті протези, що були зроблені останніми, формально відповідають вимогам якості, крім однієї - в них неможливо розмовляти.
Отже, після другої і невдалої спроби отримати у ОСОБА_2 необхідні йому протези, позивач прийняв рішення про повернення йому виготовлених протезів з причини неможливості їх використовування, а він - поверне йому його кошти в сумі 11 320 грн. У зв`язку із цим позивач в березні 2020 року направив до ОСОБА_2 відповідну заяву, але поштовий кур`єр не зміг вручити йому цю заяву, так як працівники стоматологічної клініки ТОВ «НПЛЮС» (вул. Княгині Ольги, 3-Б, м. Дніпро, 49038) відмовилися отримувати мою заяву. Тому він був змушений вдруге 07 квітня 2020 року звернутися до керівника ТОВ «НПЛЮС» ОСОБА_3 із скаргою, у якій позивач запропонував прийняти виготовлені непридатні для нього протези щелеп і відшкодувати витрачені ним кошти на виготовлення протезів шляхом перерахування 11 320 грн. на його картку № НОМЕР_1 або передати цю суму особисто адвокату.
До цього часу позивач відповіді не отримав, у зв`язку із чим був вимушений 28 травня 2020 року звернутися із відповідною скаргою до Департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської обласної адміністрації. Позивач вважає вказані дії відповідача і лікаря неправомірними, йому завдана шкода, він поніс збитки. Позивачу завдана моральна шкода. Позивач просив суд захистити його права як споживача, зобов`язати відповідача повернути йому його кошти за неякісно виконану роботу – не якісні медичні послуги, стягнути завдану моральну шкоду, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що позовні вимоги є недоведеними та необґрунтованими.
Додатковим рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2021 року заяву адвоката відповідача Мізевич Д.А. про ухвалення додаткового рішення – задоволено; стягнено з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «НПЛЮС» понесені судові витрати на правову допомогу у розмірі – 10 000 гривні 00 коп.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення та додаткове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.
Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 у серпні 2019 року звернувся до стоматологічної клініки ТОВ «НПЛЮС», яка розташована в місті Дніпрі по вул. Княгині Ольги, за наданням мені медичних послуг з виготовлення протезів зубів верхньої та нижньої щелеп, розраховуючи на чесне ставлення до нього, як до пацієнта, і на якісне надання послуг. Позивач був направлений до лікаря ОСОБА_2 . Під час його першого звернення до адміністратора клініки йому була названа вартість виготовлення двох щелеп, а також вартість двох особистих ложок, якість пластмаси та зубів у сумі 8 300 грн. На особистому прийомі у ОСОБА_2 ним було добавлено ще дві особисті ложки вартістю по 1 300 грн. кожна і ще 420 грн. Отже, позивач 07 серпня 2019 року сплатив всього 11 320 грн..
Протези були виготовлені і надані позивачу, але вони виявилися не якісними і лікарем було проведено коригування - скорочення правого крила протезу верхньої щелепи. Внаслідок зробленого ОСОБА_2 перебазування протезу верхньої щелепи позивач повністю розірвав слизову оболонку ротової порожнини зліва у верхній частині. Протез нижньої щелепи був зробленим чомусь дуже товстим і він також розірвав йому шкіру слизової та нижні ясна.
Все це привело позивача до звернення позивача до керівника ТОВ «НПЛЮС» ОСОБА_3 із відповідною скаргою. Після цього лікар ОСОБА_2 начебто умовив повторити процедуру з виготовлення інших протезів. Були виготовлені нові протези, але і вони, як стверджує позивач, виявилися не якісними: розмовляти було практично неможливо.
Отже, після другої і невдалої, як стверджує позивач, спроби отримати у ОСОБА_2 необхідні йому протези, позивач прийняв рішення про повернення йому виготовлених протезів з причини неможливості їх використовування, а він - поверне йому його кошти в сумі 11 320 грн. 07 квітня 2020 року позивач звернувся до керівника ТОВ «НПЛЮС» ОСОБА_3 із скаргою, у якій позивач запропонував прийняти виготовлені непридатні для нього протези щелеп і відшкодувати витрачені ним кошти на виготовлення протезів шляхом перерахування 11 320 грн. на його картку № НОМЕР_1 або передати цю суму особисто адвокату. Але до цього часу позивач відповіді не отримав, у зв`язку із чим був вимушений 28 травня 2020 року звернутися із відповідною скаргою до Департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської обласної адміністрації.
Стосовно надання відповідачем стоматологічних послуг позивачу. Товариство з обмеженою відповідальністю «НПЛЮС» є офіційно зареєстрованим спеціалізованим підприємством в сфері надання медичних послуг. Свою господарську діяльність підприємство здійснює на підставі Закону та з відповідним шанобливим ставленням до клієнтів.
07 серпня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до клініки «НПЛЮС» зі скаргою на неякісний зубний протез, виготовлений в іншій клініці та з проханням зробити корекцію. Ортопед - стоматолог ОСОБА_2 зробив перебазування протезу, який був виготовлений в іншій клініці. Пацієнту сподобалася корекція і він запитав, чи може лікар ОСОБА_2 виготовити нові знімні протези на верхню та нижню щелепи. Ортопед- стоматолог ОСОБА_2 проконсультував пацієнта ОСОБА_1 в повному обсязі та повідомив його про терміни виконання роботи та ціни згідно прейскуранту, а також повідомив про необхідність приходити на обов`язкову корекцію після фіксації протезів. Пацієнта влаштували умови надання послуг, він здійснив оплату послуг відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера від 07 серпня 2019 року та записався на процедуру зняття відбитків зубних протезів.
Декілька разів ОСОБА_1 приходив на примірку постановки зубів і був задоволений усіма маніпуляціями лікаря, що підтверджується особистим підписом пацієнта в медичній картці, а також медичним реєстратором ОСОБА_4 , яка в обов`язковому порядку після прийому лікаря цікавилася самопочуттям пацієнта.
При останній корекції лікарем ОСОБА_2 було виявлено, що пацієнт почав самостійно коректувати протези за допомогою наждачного паперу і був попереджений, що гарантії на зубні протези будуть зняті в разі таких самостійних дій. На послідуючі огляди, на які позивача запрошував лікар ОСОБА_2 , пацієнт ОСОБА_1 відповідав у телефонних дзвінках, стверджуючи, що в нього все добре та на огляди і корекції він приходити не буде, і якщо його буде щось турбувати, він сам запишеться на прийом.
Через кілька місяців пацієнт ОСОБА_1 почав писати листи та претензії до клініки та ортопеда-стоматолога ОСОБА_2 стосовно неетичної поведінки лікаря та неякісно виготовлених протезів. Пацієнт ОСОБА_1 був запрошений до клініки на огляд до головного лікаря, директора - ОСОБА_5 . У рамках лояльності в роботі з пацієнтами, ОСОБА_1 було запропоновано повторне виготовлення нових зубних протезів безкоштовно, за умов його обов`язкових оглядів та корекцій у лікаря. Пацієнт погодився і кожен наступний візит до лікаря ОСОБА_2 був узгоджений з ним.
Після виготовлення та фіксації нових знімних зубних протезів на верхню та нижню щелепи, позивача все влаштувало, що також підтверджується особистим підписом ОСОБА_1 у медичній карточці на кожному прийомі.
Останній візит ОСОБА_1 завершив подякою лікарю ОСОБА_2 , медичному реєстратору ОСОБА_4 за якісну роботу клініки та увагу до нього.
Відповідно медичної карти стоматологічного хворого ОСОБА_1 , останній засвідчив своїм підписом те, що відповідач надав йому інформацію про характер його захворювання, особливості його перебігу, діагностики та лікування. Він був ознайомлений з планом обстеження і лікування. Отримав в повному обсязі роз`яснення про характер, мету, орієнтовану тривалість діагностично-лікувального процесу та про можливі несприятливі наслідки під час його проведення, про необхідність дотримання визначеного лікарем режиму в процесі лікування. Зобов`язався негайно повідомляти лікуючого лікаря про будь-яке погіршення самопочуття. Він був проінформований, що недотримання рекомендацій лікуючого лікаря, режиму прийому призначених препаратів, безконтрольне самолікування можуть ускладнити лікувальний процес та негативно позначитися на стані здоров`я. Йому надали в доступній формі інформацію про ймовірний перебіг захворювання і наслідки у разі відмови від лікування. Він мав можливість задавати будь-які питання, які його цікавили, стосовно стану здоров`я, перебігу захворювання і лікування та одержав на них відповіді.
Відповідно до висновку експерта № 4583-20 судово почеркознавчої експертизи від 03 лютого 2021 року записи і підписи, рукописні тексти в «Історії хвороби ортопедично хворого» медичної картки № 112 2019 ОСОБА_1 виконані самим ОСОБА_1 ..
Після звернення ОСОБА_1 до відповідача для надання йому стоматологічних послуг, працівники клініки проконсультували його з планом лікування та вартістю цих послуг. Позивач, будучи обізнаним з умовами запропонованого лікування, сплатив грошові кошти відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера від 07 серпня 2019 року, тим самим сторони уклали договір, дійшовши згоди по всім основним умовам надання та приймання послуг з лікування.
Відповідач виконав всі взяті на себе зобов`язання щодо надання послуг з протезування позивача. ОСОБА_1 отримав вказані послуги, оплатив їх та особисто здійснив декілька записів у медичній картці про те, що наданими послугами задоволений, претензій не має. За таких обставин вимоги позивача до відповідача є безпідставними.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, районний суд обґрунтовано виходив з того, що позивачем в позові зазначено, що моральна шкода виразилася для нього в тривалих фізичних стражданнях, викликаних пошкодженням ясен під час застосування неякісних протезів, у неможливості споживати їжу. У неможливості нормально розмовляти, у витрачанні значного часу на велику кількість відвідувань медичного закладу. Позивач зазначає розмір відшкодування заподіяної, на його думку, моральної шкоди в сумі 1051000 грн., при цьому не надає жодних обґрунтувань заявленої суми відшкодування.
Позивачем у позовній заяві не надано жодного доказу протиправних дій відповідача в частині завдання шкоди здоров`ю, надання неякісних послуг та інших обставин з якими останній пов`язує заподіяння йому майнової та моральної шкоди.
Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову задоволенні позову.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
В наведеній статті законодавцем також визначено наступне: послуга – діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; продавець - суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації; продукція – будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб.
Згідно з умовами ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим.
Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу.
Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини, створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.
В даному випадку застосуванню підлягають норми цивільного законодавства, які регламентують виникнення цивільних прав і обов`язків на підставі саме договорів та інших правочинів.
Згідно ч. ч. 1, 4 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Пунктом 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що договір – це усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами (розрахунковий документ).
Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
Відповідно до ч.1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Будучи пов`язаними взаємними правами та обов`язками (зобов`язаннями), сторони не можуть в односторонньому порядку відмовлятись від виконання зобов`язання або змінювати його умови. Договір, який є чинним (дійсним), має обов`язкову силу не лише для сторін. Ним повинні керуватися й органи, які вирішують спори між сторонами цього договору, захищаючи їхні права та інтереси.
Виходячи з аналізу норм даної статті йдеться про таке порушення договору однією із сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Тобто, у даному випадку, відповідач істотно порушив умови договору, а саме: відповідачем позивачу не були надані необхідні послуги, крім того, річ, яка була надана відповідачу для заміни, ремонту була зіпсована останнім. Позивач так і не отримала той товар, на який розраховував при покупці (який й досі знаходиться у відповідача), а також жодної компенсації його вартості.
Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Положеннями ч. 1 ст. 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.
Згідно ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Згідно ст. 1, 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: захист своїх прав державою; належну якість продукції та обслуговування; безпеку продукції; необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.
Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.
У зв`язку з цим, застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до даних правовідносин, можливе лише в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови, процедури виконання договору, та інше, тобто ті які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають інші правовідносини, які регулюються відповідними Законами.
Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини, які виникають між споживачами і виробниками, виконавцями, продавцями під час продажу товарів (виконанні робіт, наданні послуг), встановлює права споживачів на придбання товарів (робіт, послуг) належної якості та безпечних для життя і здоров`я, а також визначає механізм захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
Відповідно до ст.22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.
На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не вірно проведено оцінку доказів та допущено порушення вимог ст. 89 ЦПК України, а саме те, що під час оцінки доказів, суд виходив з презумпції невинуватості відповідача, як виробника і надавача медичних ортопедичних товарів та послуг — протезів зубів верхньої та нижньої щелеп, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки, як вірно встановлено матеріалами справи, що пацієнт почав самостійно коректувати протези за допомогою наждачного паперу і був попереджений, що гарантії на зубні протези будуть зняті в разі таких самостійних дій. А отже порушень прав позивача з буку відповідача матеріали справи не містять.
Доводи апеляційної скарги про те, що висновок експерта не може бути визнаний належним доказом у справі, колегія суддів відхиляє, оскільки даний висновок відповідає нормам чинного законодавства, є належним, достатнім та допустимим доказом.
Доводи наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Що стосується додаткового рішення суду, то колегія суддів вважає за небідне зазначити наступне.
Так, ухвалюючи додаткове рішення по справі, районний суд виходив з того, що відповідачу Товариству з обмеженою відповідальністю «НПЛЮС» правнича допомога надавалася адвокатом Мізевич Дмитром Анатолійовичем. Представником відповідача у встановленому законом порядку та строк було надано документи на підтвердження понесених судових витрат відповідача на професійну правничу допомогу в особі адвоката Мізевич Дмитра Анатолійовича, а саме: договір про надання правової допомоги № 108 від 03 серпня 2020 року, акт прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 02 листопада 2021 року, платіжного доручення № 1325 від 02.11.2021 року на суму в розміні 10 0000 грн., адвокатський ордер серія АЕ № 1031385 від 03 серпня 2020 року, свідоцтва адвоката № 2006 від 21 квітня 2009 року. Оскільки позивачу у задоволенні позову відмовлено, а відповідачем надані докази оплати правової допомоги, тому судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу слід присудити на користь відповідача, таким чином, необхідно частково стягнути з  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «НПЛЮС» понесені судові витрати на правову допомогу у розмірі – 10 000 гривень, оскільки дані понесені витрати підтверджені належними і допустимими доказами, відповідає критеріям розумності, співмірності та ґрунтується на вимогах закону, а тому ці витрати підлягають стягненню з позивача.
Колегія суддів також погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Право на правничу допомогу в Україні гарантовано ст. 59 Конституції України та ст. 15 ЦПК України.
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
За змістом статті 1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність": представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні; інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.
Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Згідно з приписами статті 30 наведеного Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту (частина перша). Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги (частина друга). При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких згідно п.1 ч.3 цієї статті віднесено витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Водночас, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).
У частині третій статті 137 цього Кодексу передбачено, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 137 ЦПК України).
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 Кодексу).
Критерії оцінки поданих заявником доказів суд встановлює самостійно у кожній конкретній справі, виходячи з принципів верховенства права та пропорційності, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.
Вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.
Так, матеріали справи містять всі належні та допустимі докази для стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правову допомогу, а отже суд першої інстанції законно та обґрунтовано задовольнив заяву про ухвалення додаткового рішення по справі.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.
Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2021 року та додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2021 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко