КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

апеляційне провадження №22-ц/824/2385/2022
справа №755/13070/20

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого  2022 року                                                                                                м.Київ
 
 Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
судді-доповідача Поліщук Н.В.
суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.
за участю секретаря судового засідання Чепур Н.К.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Альфа-Банк" на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 16 вересня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Кирильчук І.А., 
у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Альфа-Банк", третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,-
 
встановив:
 
            У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, у якому просила визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_1 , вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським Володимиром Анатолійовичем 31 серпня 2018 року, зареєстрований в реєстрі за №13371.
 
            Вимоги обґрунтовує тим, що 11 жовтня 2006 року між АКБСР "Укрсоцбанк" (АТ "Укрсоцбанк") та ОСОБА_1 укладено договір кредиту №10-29/2534, відповідно до якого позичальнику надані кредитні кошти в сумі 30000 доларів США.
 
            Кредитні зобов`язання забезпечені заставою квартири АДРЕСА_1 згідно Іпотечного договору №02-10/2829 від 11 жовтня 2006 року, що укладений між АКБСР "Укрсоцбанк" (АТ "Укрсоцбанк") та ОСОБА_1 
 
            31 серпня 2018 року приватним нотаріусом Чуловським В.А. вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на квартиру. Період платежу, за який здійснюється стягнення з 01 жовтня 2015 року по 24 липня 2018 року.
 
            Не погоджуючись із цим виконавчим написом, ОСОБА_1 вказує на наступне.
 
            На час вчинення виконавчого напису в Дніпровському районному суді міста Києва розглядалась справа №755/17084/17 за позовом банку про стягнення заборгованості (провадження у справі відкрито 24 листопада 2017 року) та 10 грудня 2018 року у цій справі ухвалено рішення про стягнення 50778,33 доларів США. Отже на момент вчинення виконавчого напису існував спір щодо стягнення заборгованості, відтак сума не була безспірною. При цьому фактично відбулось подвійне стягнення - на підставі виконавчого напису та рішення суду.
 
            Приватному нотаріусу банком подана довідка-розрахунок заборгованості, у якій зазначено, що процентна ставка становить 15%, тоді як умовами договору передбачено 13% і рішенням суду заборгованість стягнута з урахуванням цієї процентної ставки. Окрім того, така довідка-розрахунок заборгованості не може підтверджувати безспірність заборгованості, оскільки не є випискою по рахунку, яку банк нотаріусу не подавав.
 
            Вказує також, що ОСОБА_1 не отримувала від банку письмової вимоги про усунення порушень, а баком не надавалась нотаріусу довідка про відсутність платежу.
 
            Вказує про припинення права банку на нарахування процентів після визначеного строку кредитування.
 
            В частині строків щодо видачі виконавчого напису посилається на таке.
 
            Звертає увагу на поділення зобов`язання на окремі частини, кожне із своїм строком виконання.
 
            Кредитний договір укладено 11 жовтня 2006 року, строк кредитування по жовтень 2016 року, період платежу, за який здійснюється стягнення на підставі виконавчого напису, становить з 01 жовтня 2015 року по 24 липня 2018 року, відтак зазначає, що з дня виникнення вимоги минуло більше трьох років.          
 
            Пунктом 4.4 кредитного договору визначено, що у разі порушення позичальником строків виконання зобов`язань, він повинен погасити заборгованість протягом одного дня. Ураховуючи, що з 25 квітня 2009 року зобов`язання ОСОБА_1 не виконуються, строк платежу за кредитом настав з 25 травня 2009 року.
 
             АТ "Альфа-Банк" є правонаступником АТ "Укрсоцбанк".
 
            Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 16 вересня 2021 року позовні вимоги задоволено, вирішено визнати виконавчий напис, вчинений 31 серпня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським Володимиром Анатолійовичем, зареєстрований в реєстрі за № 13371, таким, що не підлягає виконанню. Стягнуто з акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору у розмірі 840,80 грн.
 
            Не погодившись з ухваленим рішенням, АТ "Альфа-Банк" подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати, у задоволенні позову відмовити.
 
            Посилається на те, що нотаріусу подано необхідний перелік документів для вчинення виконавчого напису, що визначений положеннями законодавства. В частині цих доводів також посилається на постанову Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі №6-158цс15, постанову Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі №761/45042/16-ц.
 
            Зазначає, що позивач не довела своїх вимог, не спростувала розміру заборгованості, а сума вимог була безспірною.
 
            Вказує, що виконавчий напис пред`явлено до виконання та постановою приватного виконавця від 21 лютого 2019 року виконавче провадження закінчено у зв`язку із фактичним виконанням, переходом права власності на майно третій особі, відтак спосіб обраного позивачем захисту порушеного права є неналежним та неефективним. Уважає, що питання виконавчого напису мають оцінюватися у справі про витребування майна у нового власника. В цій частині доводи скарги обґрунтовує з посиланням на постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц, від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 лютого 2020 року у справі №922/614/19, Верховного Суду України  від 17 грудня 2014 року у справі №6-140цс14.
 
            Оскільки майно перейшло у власність третьої особи також уважає про відсутність спору і наявності підстав для закриття провадження у справі відповідно до пункту 2 частини 1 статті 255 ЦПК України.
 
            Представником позивача ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу, заперечення проти апеляційної скарги якого зводяться до підстав позову і законності рішення суду першої інстанції. 
 
            В судовому засіданні представник відповідача адвокат Губенко І.В. доводи апеляційної скарги підтримав.
 
            Представник позивача адвокат Сербіна Л.В. проти доводів апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.
 
Третя особа в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином.
 
            Відповідно до статті 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились в судове засідання.
 
 Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає  з огляду на таке.
 
Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Установлено, що 11 жовтня 2006 року між ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ "Альфа-Банк", та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №10-29/2534, відповідно до умов якого кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 30000 доларів США, зі сплатою процентів 13% річних та протягом погашення суми основної заборгованості до 25 числа кожного місяця із кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 10 жовтня 2016 року.
 
Погашення кредиту та відсотків за його користування повинно було здійснюватися щомісячними платежами у розмірі 250 доларів США (ануїтетними платежами) до 25 числа кожного місяця згідно графіку, з кінцевим терміном погашення заборгованості до 10 жовтня 2016 року.
 
Пунктом 2.6.2. вказаного договору передбачено, що у разі, якщо позичальник погодиться із зміненим розміром процентів, він зобов`язаним протягом строку, зазначеного у пункті 2.6.1 цього договору, підписати надану кредитором додаткову угоду внесення змін до цього договору та повернути її кредитору.
 
11 жовтня 2006 року в забезпечення виконання умов кредитного договору №10-29/2534 від 11 жовтня 2006 року між його сторонами укладено іпотечний договір №02-10/2829, посвідчений в нотаріальному порядку. Відповідно до умов іпотечного договору ОСОБА_1 передала в іпотеку в якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за договором кредиту № 10-29/2534 від 11 жовтня 2006 року нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
 
31 серпня 2018 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В. А. вчинив виконавчий напис №13371 про звернення стягнення на квартиру. За рахунок коштів, отриманих від реалізації предмету іпотеки, нотаріус пропонує задовольнити вимоги стягувача у розмірі заборгованості, що виникла внаслідок невиконання/неналежного виконання боржником умов кредитного договору за період з 01 жовтня 2015 року по 24 липня 2018 року, а саме: прострочена заборгованість - 22732,28 доларів США; прострочена заборгованість за нарахованими відсотками - 31939,46 доларів США. Загальна сума заборгованості становить 54671,74 доларів США та сума плати, що здійснена стягувачем за вчинення виконавчого напису. У виконавчому написі зазначено, що строк платежу за кредитним договором настав.
 
Виконавчий напис пред`явлений до виконання (виконавче провадження №57478734) та згідно постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Яцишина А.М. від 21 лютого 2019 року виконавче провадження закінчено на підставі пункту 15 частини 1 статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" у зв`язку із фактичною реалізацією квартири.
 
Установлено також, що 10 грудня 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва ухвалено заочне рішення, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитом у сумі 22732,28 доларів США; заборгованість за процентами за користування кредитом у сумі 28046,05 доларів США, а всього - 50778,33 доларів США та судовий збір у розмірі 20433,16 грн.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції навів наступні висновки.
 
Заперечуючи проти позовних вимог в частині направлення вимоги про усунення порушення, банк надав копію списку №1724 згрупованих поштових відправлень із розрахунковим документом про сплату послуг поштового зв`язку. Такий доказ судом першої інстанції відхилено, оскільки з нього не можливо установити адреси відправлення та його змісту.
 
До заяви про вчинення виконавчого напису на підтвердження наявної заборгованості надано відомості про те, що банком був проведений розрахунок за процентною ставкою 15%, тоді як договором передбачено 13%.
 
Окрім того, суд першої інстанції вказав на те, що строк кредитування за договором закінчився 10 жовтня 2016 року, проте банк здійснив нарахування процентів, які включив у суму вимог.
 
Згідно частини першої статті 1 Закону України "Про нотаріат" (тут і далі станом на дату вчинення виконавчого напису) нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.
 
Згідно з частиною першою статті 39 Закону України «Про нотаріат» , порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом та іншими актами законодавства України.
 
Відповідно до статті 87 Закону України "Про нотаріат" для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. 
 
            Відповідно до статті 88 цього Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. 
 
            Згідно із статтею 89 цього Закону у виконавчому написі повинні зазначатися: дата (рік, місяць, число) його вчинення, посада, прізвище, ім`я, по батькові нотаріуса, який вчинив виконавчий напис; найменування та адреса стягувача; найменування, адреса, дата і місце народження боржника, місце роботи (для громадян), номери рахунків в установах банків (для юридичних осіб); строк, за який провадиться стягнення; суми, що підлягають стягненню, або предмети, які підлягають витребуванню, в тому числі пеня, проценти, якщо такі належать до стягнення; розмір плати, сума державного мита, сплачуваного стягувачем, або мита, яке підлягає стягненню з боржника; номер, за яким виконавчий напис зареєстровано; дата набрання юридичної сили; строк пред`явлення виконавчого напису до виконання. Виконавчий напис скріплюється підписом і печаткою нотаріуса. 
 
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один зі способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
 
Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.
 
Вчинюючи виконавчі написи, нотаріус відповідно до закону встановлює та офіційно визнає факт наявності певної безспірної заборгованості та викладає такий свій висновок у відповідному нотаріальному акті - документі (виконавчому написі), що одночасно є підставою для примусового виконання (пункт 3 частини першої статті 3 Закону України "Про виконавче провадження").
 
Нотаріус у межах реалізації наданих йому юрисдикційних повноважень не вирішує спорів про право, але в результаті розгляду нотаріальної справи та вчинення нотаріальної дії правова невизначеність все ж припиняється. Отже, здійснюючи повноваження у сфері безспірної юрисдикції, нотаріус має встановлювати наявність або відсутність певного юридичного складу, щоб покласти його у підставу нотаріального акта в межах вчинюваної ним відповідної нотаріальної дії.
 
Відповідно до пункту 3 "Умови вчинення виконавчого напису" Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22 лютого 2012 року, нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172.
 
Відповідно до пункту 3.5 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22 лютого 2012 року, при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи  подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172.
 
Відповідно до цього Переліку у розділі "Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами" передбачено, зокрема, що для одержання виконавчого напису подаються:
а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів);
б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.
 
Частиною 1 статті 35 Закону України "Про іпотеку" унормовано, що  у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
 
Відповідно до пункту 2.3 Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22 лютого 2012 року, вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця.
Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу.
 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 27 березня 2019 року у справі №137/1666/16-ц навела такий висновок:
Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів.
Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.
 
Заперечуючи проти підстав позову та висновків суду першої інстанції, скаржник посилається на дотримання ним порядку подання документів та вчиненого виконавчого напису, разом з тим не викладає мотивів, згідно із якими могли б бути поставлені під сумнів доводи позову та встановлені рішенням суду першої інстанції обставини і відповідні висновки щодо відсутності належних доказів про направлення вимоги про усунення порушення зобов`язання, щодо неузгодженості визначеної у договорі процентної ставки зі ставкою, яка зазначена в довідці-розрахунку, та нарахування їх після закінчення строку кредитування, щодо наявності судового спору.
 
Скаржник не надав доказів відповідно до пункту 2.3 Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22 лютого 2012 року, а саме повідомлення з відміткою іпотекодавця про його отримання або дані з відміткою поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу.
 
Доказом, що саме повідомлення-письмова вимога про усунення порушень була надіслана боржнику може уважатися відповідний опис-вкладення до конверту з відміткою відділу поштового зв`язку, що саме цей документ був вкладений у конверт. 
 
Разом з тим, надані банком докази - опис згрупованих поштових відправлень листів рекомендованих, не дають можливість упевнитись, що відправлення на ім`я ОСОБА_1 доставлено отримувачу або не доставлено та з яких саме причин.
 
Окрім того, підставними є твердження позивача  щодо відмінності у процентній ставці. Кредитним договором передбачена можливість зміни процентної ставки з дотриманням певного порядку, проте банк цих обставин не довів, формально вказавши на дотримання банком умов договору.
 
Щодо посилань скаржника на постанову Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі №6-158цс15, постанову Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі №761/45042/16-ц, постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц, від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 лютого 2020 року у справі №922/614/19, Верховного Суду України  від 17 грудня 2014 року у справі №6-140цс14, колегія суддів зауважує, що згідно частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує викладені в постановах Верховного Суду висновки щодо застосування відповідних норм права, разом з тим оцінку наданим учасниками справи доказам суд надає в кожній справі конкретній справі, виходячи із загальних засад судочинства.
 
Колегія суддів відхиляє посилання скаржника на той факт, що виконавче провадження з виконання виконавчого напису закінчено унаслідок фактичного виконання, оскільки таке само по собі не свідчить про необґрунтованість вимог, їх передчасність та необхідність розглядати в одному провадженні із вимогами про захист права власності до набувача квартири.
 
Позитивне вирішення цієї справи для позивача не обмежує його у праві реалізовувати подальші способи захисту своїх інтересів. Вирішення цього спору можливе у самостійному провадженні, а спосіб захисту права є ефективним, оскільки відповідає змісту порушеного права, характеру порушення, спричиненим цим наслідкам, хоча юридичний стан речей вимагає вчинення додаткових заходів.
 
Доводи апеляційної скарги про відсутність предмету спору, оскільки майно перейшло у власність третьої особи, отже є підстави для закриття провадження у справі відповідно до пункту 2 частини 1 статті 255 ЦПК України, відхиляються колегією суддів як без підставні. Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Предмет позову розуміють як певну матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Предметом спору у цій справі  є не  майно (квартира) , а виконавчий напис нотаріуса, який оспорюється позивачем. Підстав уважати, що у цій справі відсутній предмет позову та між сторонами не залишилось неврегульованих питань, не убачається.
 
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.
 
Порушень норм процесуального права, які давали б підстави для скасування рішення суду першої інстанції, колегією суддів не установлено.
 
Відповідно до статті 375 ЦПК України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Альфа-Банк" залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 16 вересня 2021 року - без змін.
 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
 
Повний текст постанови складено 23 лютого 2022 року. 

Суддя-доповідач                                                      Н.В. Поліщук

Судді                                                                         А.М. Андрієнко

В.В. Соколова