ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 березня 2022 року	Львів	Справа № 140/14364/21 пров. № А/857/1989/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді                              Курильця А.Р.,
суддів                                                  Гінди О.М., Кушнерика М.П., 
          
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2021 року про повернення позовної заяви у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Рівненської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною,-

суддя в 1-й інстанції - Денисюк Р.С.,
час ухвалення рішення - 22.12.2021 року,
місце ухвалення рішення - м.Луцьк,
дата складання повного тексту рішення - не вказано,

                                                           в с т а н о в и в :

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовом до Офісу Генерального прокурора (далі - відповідач 1), Рівненської обласної прокуратури (далі - відповідач 2) про визнання протиправною бездіяльність відповідача 1 щодо затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.02.2020 року у справі № 826/18229/14 про поновлення позивача на посаді заступника прокурора Рівненської області з 21.02.2020 року; стягнення з відповідача 2 середнього заробітку за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.02.2020 року у справі № 826/18229/14 про поновлення позивача на посаді заступника прокурора Рівненської області за період з 21.02.2020 року по 28.05.2020 року в розмірі 214022,72 грн.
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2021 року у задоволенні заяви позивача про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду відмовлено. Позовну заяву позивача до відповідача 1, відповідача 2 про визнання бездіяльності протиправною щодо затримки виконання рішення суду та стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду повернуто позивачу без розгляду. 
Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права та невстановлення всіх обставин справи, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі за спірний період відноситься до категорії справ про порушення законодавства про оплату праці, на які не поширюються строки звернення до суду. Крім того, на момент поновлення позивача на роботі тривали судові спори, остаточне рішення по яким було прийнято 02.11.2021 року. Також є неоднорідність судової практики та правових позицій Верховного Суду з приводу строків звернення до суду з даної категорії справ, а отже наявні поважні причини пропущення строку звернення до суду з позовом.  
Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до переконання, що подана апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів. 
Судом встановлено, що ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 01.12.2021 року позовну заяву було залишено без руху, оскільки вона подана без додержання вимог, встановлених ст. 161 КАС України та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання до суду заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду, вказавши у ній підстави для його поновлення та додавши докази поважності причин його пропуску, а також документу про сплату судового збору в розмірі 2140,22 грн.
14.12.2021 року позивачем на усунення недоліків позовної заяви згідно ухвали судді, подано заяву про поновлення строку звернення до суду за захистом своїх прав, у якій просить поновити пропущений строк звернення до суду та надано докази сплати судового збору.
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 22.12.2021 року у задоволенні заяви позивача про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду відмовлено. Позовну заяву позивача до відповідача 1, відповідача 2 про визнання бездіяльності протиправною щодо затримки виконання рішення суду та стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду повернуто позивачу без розгляду.  
Вирішуючи спірні правовідносини колегія суддів зазначає наступне.
Предметом спору є стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі з 21.02.2020 року по 28.05.2020 року.
Із доданих до позовної заяви документів вбачається, що позивача, на виконання рішення суду від 20.02.2020 року, наказом № 141к від 29.05.2020 року поновлено на посаді заступника прокурора Рівненської області.
Позовну заяву подано до суду 26.11.2021 року.
Позивач зазначає, що остаточне рішення у справі про поновлення його на посаді винесено Верховним Судом 02.11.2021 року.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що за змістом ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 2 ст. 122 КАС України).
Відповідно до ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (ч. 5 ст. 122 КАС України).
Зі змісту наведених норм слідує, що для звернення до адміністративного суду з позовом щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлено спеціальний строк - місячний строк і цей строк обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, щодо яких виник спір.
Проте, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням цього публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою ч. 5 ст. 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах ст. 233 КЗпП України.
Судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 11.02.2021 року у справі № 240/532/20 відступила від висновку щодо застосування ч. 1 ст. 233 КЗпП України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в постановах Верховного Суду від 30.01.2019 року (справа № 806/2164/16), від 11.02.2020 (справа № 420/2934/19), від 13.03.2019 року (справа № 813/1001/17), одночасно погоджуючись з висновком щодо застосування ч. 5 ст. 122 КАС України у подібних правовідносинах, викладеному в постановах Верховного Суду від 04.12.2019 року (справа № 815/2681/17) і від 22.01.2020 року (справа № 620/1982/19).
Слід зазначити, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.
Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13.12.2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
У Рішенні від 15.10.2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття заробітна плата і оплата праці, які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.
Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений роботодавцем. До моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають. У зв`язку з цим, виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нежчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу.
Отже, за змістом норм чинного законодавства, середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні ст. 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються місяцем з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася із адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Питання поважності причин пропуску строку звернення до суду є оціночним та залежить від доказів, якими підтверджуються обставини та підстави такого пропуску.
Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верхового Суду від 18.03.2021 року у справі № 200/11827/19-а.
Надаючи оцінку обставинам пропуску строку звернення до суду, суд першої інстанції зазначив, що позивача на виконання рішення суду від 20.02.2020 року наказом № 141к від 29.05.2020 року поновлено на посаді заступника прокурора Рівненської області, а тому саме з цього часу слід обчислювати строки звернення до суду. Тобто саме з 29.05.2020 року позивач знав про порушення своїх прав, отже, перебіг строку звернення до суду з цим позовом розпочався 29.05.2020 року (день поновлення його на роботі), а сплив зазначений строк, відповідно, 29.06.2020 року.
Колегія суддів погоджується з таким висновком та зазначає, що позивач не навів достатніх аргументів на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду. Невизначеність судової практики не може впливати на можливість особи захистити свої права та на дотримання нею вимог процесуального закону. Крім того, суд не бере до уваги твердження відповідача про те, що  остаточне рішення у його справі винесено 02.11.2021 року Верховним Судом, оскільки остаточне рішення було винесено судом апеляційної інстанції та саме з того часу воно набирає законної сили та  підлягає виконанню.
Тобто з часу поновлення на роботі - 29.05.2020 року до часу звернення з позовною заявою - 26.11.2021 року позивач пропустив більше року та протягом цього часу не ставив питання компенсації перед роботодавцем. Позивач як під час звернення до суду, так і в апеляційній скарзі не наводить будь-яких інших обставин і не надає належних доказів, які би свідчили про об`єктивну неможливість вчасного звернення до суду з позовом. Колегія суддів не приймає вказані ним аргументи як поважні причини пропуску строку з огляду на їх безпідставність. 
За змістом ч. 1,2 ст. 123 КАС України передбачено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею в заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Таким чином суд першої інстанції діяв з дотриманням вимог норм процесуального права та обгрунтовано повернув позовну заяву.
Відповідно до  ст. 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду  -  без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.
Враховуючи вищевикладене, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 308,311,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

                                                        п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2021 року про повернення позовної заяви у справі № 140/14364/21 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	А. Р. Курилець 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	М. П. Кушнерик  	
Повне судове рішення складено 16 березня 2022 року.