Ухвала
Іменем України
 
31 березня 2022 року
місто Київ
 
справа № 693/30/20
провадження № 61-2735ск22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Олійник А. С.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 19 жовтня 2021 року, постановлене суддею Шимчиком Р. В., та постанову Черкаського апеляційного суду від 13 січня 2022 року, ухвалену колегією суддів у складі: Вініченка Б. Б., Бондаренка С. І., Новікова О. М.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача 
ОСОБА_1 у січні 2020 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування.
Позивач обґрунтовувала свої вимоги тим, що є вдовою після смерті чоловіка ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стверджувала, що в кінці 1990-х років ОСОБА_4 власноручно побудував свій будинок і подарував єдиному кровному внукові ОСОБА_2 , а у 2001 році заповів йому земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану у с. Тихий Хутір, сподіваючись, що він доглядатиме його до останнього дня життя.
ОСОБА_4 був особою похилого віку, інвалідом війни 1 групи, інвалідом 1 групи з втрати зору, потребував підтримки та стороннього догляду, однак навзамін від внука отримав вигнання з будинку, заміну замків у дверях будинку, недопущення до домоволодіння, що стало причиною неприязних стосунків між ним та онуком, погіршення стану здоров`я ОСОБА_4 на фоні хвилювання та нервового стресу внаслідок ненадання онуком потрібної допомоги без будь-яких причин. Відповідач ухилявся від надання будь-якої матеріальної, моральної, фізичної допомоги діду, зовсім про нього не турбувався і навіть більше як за десять років не знайшов часу і бажання провести діда в останню путь, але не забарився з прийняттям спадщини.
ОСОБА_2 з народження проживав у м. Києві зі своє сім`єю, а будинок у селі, який він отримав як дарунок, був зачинений та у нежилому стані, періодично використовувався як дача, а в останній час відповідач почав проживати в селі у подарованому дідом будинку.
Позивач як дружина проживала разом з спадкодавцем та доглядала за ним: готувала йому їжу, прибирала за ним, морально підтримувала тощо. Також їй матеріально і фізично допомагали син та дочки.
Враховуючи таке безвідповідальне ставлення, чоловік позивача спадкодавець ОСОБА_4 вирішив свідомо, добровільно, розуміючи значення своїх дій, залишити сину позивача ОСОБА_3 земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3, 15 га, розташовану у с. Тихий Хутір, яка належала йому на праві власності, склавши 25 лютого 2011 року заповіт, скасувавши при цьому попередній заповіт, складений на користь ОСОБА_2 .
Рішенням від 08 листопада 2017 року у справі № 693/923/16-ц Жашківський районний суд Черкаської області визнав нікчемним заповіт від 25 лютого 2011 року.
Позивач зазначила, що постійно проживала разом з спадкодавцем на час відкриття спадщини, тому вважала себе такою, що прийняла спадщину, про відмову від неї не заявляла.
Оскільки ОСОБА_2 доглядом свого діда ОСОБА_4 , його утриманням та піклуванням не займався, відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має бути усунений від права на спадкування за законом після його смерті.
У свою чергу, позивач повністю про ОСОБА_4 піклувалася, забезпечивши йому повноцінний догляд.
З врахуванням наведених обставин ОСОБА_1 просила суд усунути ОСОБА_2 від права на спадкування спадщини за законом, яка відкрилася після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стислий виклад позиції інших учасників справи
Відповідач позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні через те, що позивач не довів свідоме ухилення ОСОБА_2 від виконання обов`язку з догляду та надання допомоги спадкодавцю ОСОБА_4 , а неналежне, на думку позивача, виконання таких обов`язків його внуком носить оціночний характер, що не може бути віднесене до умисних дій чи бездіяльності, спрямованих на навмисне ухилення від обов`язку надання допомоги спадкодавцю у розумінні частини п`ятої статті 1224 ЦК України.
ОСОБА_3 позовні вимоги позивача підтримав повністю та просив їх задовольнити.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням від 19 жовтня 2021 року Жашківський районний суд Черкаської області, з висновками якого погодився Черкаський апеляційний суд у постанові від 13 січня 2022 року, відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зробив висновок, що позивач не навела доводів та не надала доказів того, що відповідач свідомо ухилявся від виконання обов`язку з догляду та надання допомоги спадкодавцю ОСОБА_4 , який є його дідом. Першочергово обов`язок піклування про своїх батьків покладається саме на дітей, а не на онуків.
Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_4 не перебував у безпорадному стані, не потребував допомоги виключно від ОСОБА_2 , а бажав підтримувати з ним родинні стосунки, а тому не виявив умов, передбачених частиною п`ятою статті 1224 ЦК України, для усунення ОСОБА_2 від права на спадкування.
Доводи позивача, що за життя спадкодавця вона постійно здійснювала опіку та надавала йому допомогу не є підставою для усунення відповідача від права спадкування за законом.
Апеляційний суд додатково зазначив, що позивач не довела, що ОСОБА_4 звертався саме до відповідача з проханням про допомогу, догляд та утримання, від чого останній ухилявся. ОСОБА_2 не вчинив умисних дій чи бездіяльності, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу його діду, спадкодавцю ОСОБА_4 .
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц, від 01 квітня 2019 року у справі № 752/12158/14-ц, від 25 березня 2019 року у справі № 766/810/17, від 11 лютого 2019 року у справі № 756/11676/16-ц, від 23 грудня 2020 року у справі № 209/4512/14-ц, апеляційний суд визнав безпідставними, оскільки висновки, викладені в судовому рішенні суду першої інстанції, не суперечать зазначеним правовим висновкам, викладеним у згаданих постановах Верховного Суду.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги
ОСОБА_1 15 лютого 2022 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 19 жовтня 2021 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 13 січня 2022 року, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Заявник, наполягаючи на тому, що оскаржувані судові рішення суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, визначила як підстави касаційного оскарження цих судових рішень те, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду:
від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц (провадження 
№ 61-1302св18), від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16 (провадження № 61-15926св18), від 11 лютого 2019 року у справі № 756/11676/16-ц (провадження № 61-34600св18), від 25 березня 2019 року у справі № 766/810/17 (провадження № 61-37615св18), відповідно до яких ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій;
від 13 березня 2021 року у справі № 457/356/16-ц (провадження 
№ 61-6206св20), відповідно до якого тлумачення частини п`ятої статті 1224 ЦК України свідчить, що усунення від права на спадкування за законом можливе за наявності таких умов: ухилення спадкоємця від надання допомоги спадкодавцеві при наявності у нього можливості її надання; перебування спадкодавця у безпорадному стані; існування потреби у спадкодавця в отриманні допомоги саме цієї особи.
Заявник зазначає, що в судовому засіданні встановлено факт перебування спадкодавця в безпорадному стані, факт ухилення спадкоємця від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкоємцю шляхом створення неприязних стосунків та заборон на спілкування з ним, існування можливості надання допомоги спадкоємцем спадкодавцеві та факт умисного уникнення будь-яких контактів із спадкодавцем. В силу наведених фактів ОСОБА_2 має бути усунений від права на спадкування.
На переконання заявника, висновки судів про те, що спадкодавець не потребував допомоги виключно від ОСОБА_2 , а мав наміри підтримувати з ним родинні стосунки, як підстава для відмови у задоволенні позову, не відповідає обставинам, встановленим судом.
Висновки суду першої інстанції про те, що свідки не зазначили, що ОСОБА_4 перебував у безпорадному стані та немає висновку МСЕК з цього питання, за твердженнями заявника, спростовуються медичними документами, які доводять підтвердження І-ої групи інвалідності у спадкодавця та встановлення цих обставин під час розгляду справі № 693/1025/15-ц та № 693/923/16-ц.
ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з таких підстав.
Норми права, застосовані судом
Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій (частина третя 
статті 3 ЦПК України).
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
На підставі аналізу змісту касаційної скарги та доданих до неї матеріалів, змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд зробив висновок, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.
Такий висновок Верховний Суд зробив на підставі такого.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з 17 лютого 2014 року перебували у шлюбі.
ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ОСОБА_1 проживала з ОСОБА_4 до дня його смерті та вела спільне з ним господарство.
Відповідно до довідки МСЕК, серії ЧК № 2002458 , ОСОБА_4 мав 1 групу інвалідності по зору безстроково.
Згідно з відповіддю Тихохутірської сільської ради Жашківського району Черкаської області на адвокатський запит від 28 грудня 2019 року № 923 ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 92 роки, фактично проживав у АДРЕСА_1 у будинку своєї дружини ОСОБА_1 , був особою з інвалідністю першої групи по зору, учасником та інвалідом війни. У зв`язку з хворобою та похилим віком він потребував сторонньої допомоги, яку надавала йому дружина та її діти. Свій будинок ОСОБА_4 подарував своєму внукові ОСОБА_2 , у якому він проживає з 2010 року. Родинних стосунків внук з дідом не підтримував, той не доглядав його.
Відповідно до матеріалів спадкової справи № 56/2014 06 квітня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , а 19 травня 2015 року до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом звернувся ОСОБА_3 
ОСОБА_3 30 травня 2016 року видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається з земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3, 1509 га, розташованої у адміністративних межах Тихохутірської сільської ради (за межами населеного пункту), та зареєстровано у реєстрі за № 1415.
Згідно з витягом про реєстрацію у спадковому реєстрі від 04 березня 2021 року № 63806884 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане на ім`я ОСОБА_3 та зареєстроване у реєстрі нотаріальних дій за № 1415, визнано недійсним на підставі рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 20 жовтня 2020 року. 
ОСОБА_1 28 травня 2021 року звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_4 , яка складається з земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3, 1509 га, розташованої у адміністративних межах Тихохутірської сільської ради (за межами населеного пункту).
Під час судового розгляду суд першої інстанції допитав свідків, зокрема, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які дали свідчення, що ОСОБА_2 , який є онуком померлого ОСОБА_4 , діда не доглядав, незважаючи на те, що той подарував йому будинок, його життям не цікавився, хоча спадкодавець за життя перебував у безпорадному стані, оскільки мав проблеми із зором.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1216, 1217 ЦК України).
Відповідно до абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.
Частиною п`ятою статті 1224 ЦК України передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Безпорадним потрібно розуміти такий стан особи, що зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в її умисних діях чи бездіяльності, спрямованих на уникнення від виконання обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Тож ухилення характеризується умисною формою вини (від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц (провадження 
№ 61-1302св18), від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16 (провадження № 61-15926св18)).
У постановах від 11 лютого 2019 року у справі № 756/11676/16-ц (провадження № 61-34600св18), від 25 березня 2019 року у справі № 766/810/17 (провадження № 61-37615св18), від 13 березня 2021 року у справі № 457/356/16-ц (провадження № 61-6206св20) Верховний Суд зазначив, що тлумачення частини п`ятої статті 1224 ЦК України свідчить, що усунення від права на спадкування за законом можливе за наявності таких умов: ухилення спадкоємця від надання допомоги спадкодавцеві при наявності у нього можливості її надання; перебування спадкодавця у безпорадному стані; існування потреби у спадкодавця в отриманні допомоги саме від цієї особи.
Спадкоємець може бути усунений від права на спадщину лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у сукупності (частина п`ята статті 1224 ЦК України).
При цьому варто враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її потреба для забезпечення існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.
Верховний Суд врахував, що суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що ОСОБА_2 не вчинив умисних дій чи бездіяльності, спрямованих на ухилення від виконання обов`язку забезпечити підтримку та допомогу його дідові, спадкодавцю ОСОБА_4 . Також під час розгляду справи позивач не довела, що спадкодавець потребував саме допомоги ОСОБА_2 .
У зв`язку з наведеним обґрунтованим є висновок судів першої та апеляційної інстанцій про те, що не встановлено сукупність обставин, за яких можливе усунення судом спадкоємця ОСОБА_2 від права на спадкування після смерті ОСОБА_4 .
Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, на законність судових рішень не впливають, зводяться до переоцінки встановлених судом обставин та наявних у справі доказів, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанцій норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Верховний Суд встановив, що зміст оскаржуваних судових рішень свідчить, що суди першої та апеляційної інстанцій дослідили та надали оцінку зібраним у справі доказам, доводи касаційної скарги цих обставин не спростовують, зводяться до непогодження із оскаржуваними судовими рішеннями та ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, а також встановлених судами першої та апеляційної інстанцій фактичних обставин справи.
Загальні висновки
Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, ухвалені оскаржувані судові рішення не суперечать правовим висновкам Верховного Суду, на які посилалася заявник у касаційній скарзі.
Враховуючи те, що касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, тоді як Верховний Суд уже викладав висновок щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, тому колегія судів дійшла висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі.
Керуючись пунктом 5 частини другої, частиною шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 19 жовтня 2021 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 13 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_3 , відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                              С. О. Погрібний

                                                                                                            І. Ю. Гулейков

                                                                                                            А. С. Олійник