ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
01 лютого 2022 року           справа №242/2062/21 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Гаврищук Т.Г., Сіваченко І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2021 р. у справі № 242/2062/21 (головуючий І інстанції Голошивець І.О.) за позовом ОСОБА_1  до Селидовського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

                                                      У С Т А Н О В И В: 

15 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Селидівського міського суду Донецької області з даною позовною заявою.            
Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 19.04.2021 по справі №242/2062/21, матеріали адміністративної справи №242/2062/21 за позовом ОСОБА_1 до Селидовського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, передано на розгляд до Донецького окружного адміністративного суду.
Позов вмотивовано тим, що позивач звернувся до Селидовського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України Донецької області з заявою про переведення його на пенсію за померлого батька на підставі абз. 2 ст. 38 Закону України "Про пенсійне забезпечення". Відповідач, посилаючись на ст. 36 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” відмовив у переведенні на іншу пенсію. Вважаючи таку відмову відповідача протиправною, оскільки розгляд його заяви відбувся зовсім по іншій статті Закону, він звернувся до суду з даним позовом.           
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2021 р. у справі № 242/2062/21 у задоволенні позову – відмовлено.
Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.                                                                                                                        В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права. 
Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України. 
Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.  
Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла  наступного. 
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в Селидовському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Донецької області як пенсіонер, якому призначена пенсія по інвалідності (інвалід ІІ групи, загальне захворювання) довічно, відповідно до пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 .
Згідно з довідкою МСЕК №498580 серії 10 ААБ від 29.08.2013, інвалідність позивачу було встановлено по 01.09.2014.
Дані обставини були встановленні рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 25.12.2020 № 242/3281/20-а, яке набрало законної сили 25.01.2021, тобто обставини щодо призначеної пенсії позивачу та встановлення йому групи інвалідності встановлені та відповідно до ст. 78 КАС України не потребують доказуванню.           Судом встановлено, що позивачу ІІ групу інвалідності загального захворювання, встановлено  у віці 39 років.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до територіального управління із письмовим зверненням з питань переведення його на пенсію за померлого батька на підставі абз. 2 ст. 38 Закону України "Про пенсійне забезпечення".
В матеріалах справи міститься лист відповідача 2 від 03.08.2020, в якому позивачу була надана відповідь, згідно якої, посилаючись на ст. 36 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”,  йому було роз`яснено, що у нього не має права на призначення пенсії у разі втрати годувальника за померлого батька, оскільки він є особою з інвалідністю, яка була набута після досягнення 18-річного віку.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинм справи, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до  ст. 19 Конституції України,  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією та законами України.
Відповідно до  статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ “Про пенсійне забезпечення”  (далі - Закон №1788-ХІІ) та   Законом України від 09 липня 2003 року №1058-V “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”  (далі - Закону №1058-V).
Закон України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” № 1058-ІV, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Закон України "Про пенсійне забезпечення" № 1788-XII відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій. 
Згідно з положеннями статті 9 Закону № 1058-ІV, за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Відповідно до норм Закону 1788-ХІІ, звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію. При цьому пенсії за віком і по інвалідності призначаються незалежно від того, припинено роботу на час звернення за пенсією чи вона продовжується. Пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію.
Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону №1058-ІV, особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.
Аналогічні норми містяться і у статті 6 Закону №1788-ХІІ, відповідно до якої особам, які мають одночасно право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором, за винятком пенсій інвалідам внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, що їх вони дістали при захисті Батьківщини або при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті чи з виконанням інтернаціонального обов`язку.
Таким чином, статтею 10 Закону №1058-IV, гарантовано особі право вибору пенсійних виплат та передбачено право особи, яка має одночасно право на різні види пенсії, самостійно обирати один з видів, а також переводитись з одного виду пенсії на інший, відповідач в свою чергу відмовивши позивачу у такому переведенні порушив таке право останнього.
Згідно з приписами ст. 37 Закону №1788-ХІІ, право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні (стаття 38). При цьому дітям пенсії призначаються незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.
Відповідно до абз. 2 ст. 38 Закону №1788-ХІІ, члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували яку-небудь пенсію, мають право перейти на нову пенсію.
Непрацездатними членами сім`ї, зокрема вважаються діти, брати, сестри й онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали інвалідами до досягнення 18 років, при цьому брати, сестри й онуки - за умови, якщо вони не мають працездатних батьків (ст. 37 Закону №1788-ХІІ).
Аналогічні норми містяться і у статті 36 Закону №1058-IV, відповідно до якої непрацездатними членами сім`ї вважаються діти (у тому числі діти, які народилися до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника) померлого годувальника, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років.
Отже, аналізуючи вищезазначені норми Закону №1788-ХІІ та Закону №1058-IV можна зробити висновок, що два Закони одночасно регламентують правила призначення пенсій в разі втрати годувальника, які не суперечать один одному.
Позивач звернувся до територіального управління Пенсійного фонду з відповідною заявою, посилаючись на ст. 38 Закону №1788-ХІІ.
Суд зазначає, що саме стаття 38 Закону №1788-ХІІ є загальною та не визначає умови призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника.
З аналізу вищезазначених норм вбачається, що умови призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника визначені статтею 36 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
Статтею 36 Закону №1058-IV законодавець, зокрема визначив, що право на призначення пенсії по втраті годувальника мають і діти, старші 18-річного віку, але за умови якщо вони стали інвалідами до досягнення 18 років. 
Суд звертає увагу, що позивач визнаний інвалідом у віці 39 років, що в свою чергу не відповідає вимогам Закону №1058-IV.
З урахуванням викладеного, суд погоджується з висновком відповідача щодо того що позивач на момент звернення з заявою про переведення його на пенсію у разі втрати годувальника за померлого батька такого права не мав.
Відповідно до вимог частин першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд, відповідно до положень частини п`ятої статті 77 КАС України, вирішує справу на підставі наявних доказів.
При викладених обставинах, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з викладеним доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                                    ПОСТАНОВИВ  :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2021 р. у справі № 242/2062/21 - залишити без задоволення.                                                                                                               
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2021 р. у справі № 242/2062/21 - залишити без змін.                                                                                                      Повне судове рішення складено 01 лютого 2022 року.  
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                А.А. Блохін

Судді                                                                                                      Т.Г. Гаврищук

                                                                                                                І.В. Сіваченко