ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1131/22 Справа № 185/8756/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Врона А. О. Суддя у 2-й інстанції - Деркач  Н. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2022 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:         
головуючого - Деркач Н.М.
суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.,
при секретарі - Усик А.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ та визнання права власності на частку нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, стягнення компенсації, - 
В С Т А Н О В И В: 

               У грудні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про виділ та визнання права власності на частку нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, стягнення компенсації. 
               На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 27.04.1982 року між сторонами був зареєстрований шлюб. За час сумісного життя подружжям був побудований житловий будинок з господарчими спорудами по АДРЕСА_1 . 12.11.2019 року шлюб між сторонами був розірваний. 30.01.2020 року ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області між позивачем і відповідачем була затверджена мирова угода про поділ будинку та земельної ділянки і підтверджується витягами з Державними реєстрами речових прав на нерухоме майно, а саме: за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , окремо за кожним, визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , який складається з будинку “А”, напівпідвалу “п/д”, вбиральні “Б”, сарая “Г”, трубчатого колодязя №1, огорожі №2-10, загальною площею 154,9 кв.м., житловою-81,8 кв.м. Проте, мирним шляхом поділити домоволодіння не вдалось. 
               Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ та визнання права власності на частку нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, стягнення компенсації, відмовлено у повному обсязі. 
               Не погодившись з таким рішенням суду ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.
               Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.         
               Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступних підстав.
               Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками на праві спільної часткової власності по 1/2 частки будинку АДРЕСА_1 на підставі ухвали Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі №185/6623/19, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
               Між сторонами, які є колишнім подружжям, склались неприязні стосунки, які перешкоджають сумісному проживанню.
               Як вбачається з висновку №30 експертного будівельно-технічного дослідження, складеного 21 вересня 2020 року, з технічної точки зору поділити між співвласниками житловий будинок, належні до нього господарчі будівлі та споруди на дві окремі квартири з влаштуванням окремого виходу / входу з кожної частини будинку, розташованого по АДРЕСА_1 по 1/2 частині кожному можливо з незначним відступом від частки.
               Експертом запропоновано варіант розподілу на дві окремі частини вказаного житлового будинку виходячи з даних технічного паспорту, складеного 02.03.2020 року, та фактичного огляду будинку.
               Згідно плану будинку АДРЕСА_1 з даних технічного паспорту, складеного 02.03.2020 року, будинок складається з 1 поверху, 2 поверху, де розташовані приміщення будинку з відповідною літерацією.
               В судовому засіданні 08.06.2021 року було допитано експерта ОСОБА_3 , яка склала 21 вересня 2020 року висновок №30 експертного будівельно-технічного дослідження будинку, розташованого по АДРЕСА_1 .
               В судовому засіданні експерт пояснила, що технічний паспорт, складений 02.03.2020 року, на вказаний будинок не відповідає фактичному розташуванню кімнат (в будинку є два поверхи та підвал, де розташовані житлові та інші приміщення), що було з`ясовано при фактичному огляді будинку та повідомлено замовнику, позивачу. Експертом не визначено вартість ремонтно-будівельних робіт для виконання переобладнання будинку, оскільки замовником таке питання не ставилось для дослідження. Крім того, експертом не визначено всі можливі варіанти розподілу будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , оскільки експертне дослідження проводилось відповідно до заяви ОСОБА_1 .
               Сторони в судовому засіданні пояснили, що технічний паспорт, складений 02.03.2020 року, на вказаний будинок дійсно не відповідає фактичному розташуванню кімнат.
               В судовому засіданні 07.09.2021 року суду надано для долучення до матеріалів справи технічний паспорт, виготовлений на будинок, розташований по АДРЕСА_1 станом на 02.03.2020 року. Фактично наданий технічний паспорт був складений після судового засідання 08.06.2021 року.
               У наданому іншому варіанті технічного паспорту на вказаний вище будинок вказано, що будинок складається з підвального поверху, 1 поверху, 2 поверху, де розташовані приміщення будинку з відповідною літерацією.
               Після складення нового технічного паспорту експертне будівельно-технічне дослідження щодо будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , проведено не було.
               Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивач просить здійснити виділ у натурі частки із будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , що є у спільній частковій власності, згідно варіанту розподілу будинку, який визначено експертним дослідженням на підставі даних технічного паспорту на будинок, що не відповідає фактичному розташуванню приміщень. 
               Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не можуть бути прийняті до уваги, оскільки відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини п`ята та шоста статті 81 ЦПК України). 
               Однак ОСОБА_1 жодних доказів на підтвердження вищевикладених обставин, на які він посилається, суду не надав.
               Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 365 ЦПК України, суддя-доповідач у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду вирішує питання щодо поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції.
               Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 приймав участь у судових засіданнях суду першої інстанції, мав представника, а тому не мав будь-яких перешкод скористатись своїми процесуальними правами щодо подання доказів та заявлення клопотань тощо.
               Отже, судом апеляційної інстанції не встановлено поважних причин неподання доказів до суду першої інстанції ОСОБА_1 .
               Таким чином, ОСОБА_1 не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.        
               Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
               Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
               Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
               Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка.                 Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін. 
               Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, - 

П О С Т А Н О В И В: 

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення. 
       Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2021 року — залишити без змін. 
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 

       Судді:                                                                        Н.М. Деркач

                                                                               Е.Л. Демченко

                                                                                       Т.Р. Куценко