ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

25 січня 2022 року 	м. Дніпро	справа № 160/4644/21	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Семененка Я.В. (доповідач),
суддів:  Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,     
за участю секретаря судового засідання: Волкової К.В.  
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2021 року (головуючий суддя Серьогіна О.В.) у справі №160/4644/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на службі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -
         
в с т а н о в и В :
       
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області № 60 о/с дск від 12.02.2021 року в частині звільнення за пунктом 7 частини 1 статті 77 (за власним бажанням) полковника поліції ОСОБА_1 заступника начальника - начальника 2-го відділу управління ГУНП з 12 лютого 2021 року;
- поновити полковника поліції ОСОБА_1 на посаді заступника начальника - начальника 2-го відділу управління ГУНП з 12 лютого 2021 року;
- стягнути з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 всі види грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу з 12 лютого 2021 року по день поновлення на службі.
В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що 17.11.2003 року ОСОБА_1 був прийнятий на службу в органи внутрішніх справ. 07.11.2015 року позивач прийнятий на службу до Національної поліції України. Проходив службу в спеціальному званні полковника поліції на посаді заступника начальника – начальника 2-го відділу управління ГУНП в Дніпропетровській області. 12.02.2021 року наказом Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області № 60 о/с дск позивач був звільнений з вказаної посади з 12.02.2021 року за п. 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію України» (за власним бажанням). Підстава - рапорти ОСОБА_1 від 11.02.2021.
Незаконність свого звільнення (підстави позову) позивач пов`язує з тим, що рапорт про звільнення був написаний під тиском керівництва ГУНП, що не відповідало його внутрішньому переконанню продовжувати службу та волевиявленню на припинення трудового договору; звільнення відбулося без дотримання умов щодо строку звільнення після подання рапорту, встановлених чинним законодавством, на наступний день, з порушенням вимог Закону України «Про Національну поліцію» та КЗпП України; 
звільнення відбулося під час перебування позивача на лікарняному.
          Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2021 року позов задоволено частково, а саме:
визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області № 60 о/с дск від 12.02.2021 року в частині звільнення за пунктом 7 частини 1 статті 77 (за власним бажанням) полковника поліції ОСОБА_1 заступника начальника - начальника 2-го відділу управління ГУНП з 12 лютого 2021 року;
поновлено полковника поліції ОСОБА_1 на посаді заступника начальника - начальника 2-го відділу управління Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області з 13 лютого 2021 року;
стягнуто з Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13 лютого 2021 року по 06 жовтня 2021 року у сумі 162427,00 грн., із відрахуванням загальнообов`язкових податків та зборів.
За наслідками розгляду справи судом першої інстанції зроблено такі висновки.
Суд першої інстанції визнав необґрунтованими аргументи позивача про незаконність звільнення через перебування позивача на лікарняному.
З цього приводу суд вказав на те, що за приписами пункту 11 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до «Прикінцевих та перехідних положень» цього Закону.
Суд першої інстанції, виходячи з приписів пункту 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене       постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року №114, якими передбачено обов`язковість попередження прямого керівництва про звільнення не пізніше як за три місяці до дня звільнення, дійшов висновку про те, що звільнення поліцейського, до спливу трьох місячного терміну, є незаконним, а поліцейський, протягом вказаного строку, може відкликати раніш поданий рапорт про звільнення.
Оскільки у спірному випадку позивача було звільнено до спливу трьох місячного терміну після подання рапорту про звільнення, суд першої інстанції дійшов висновку про неправомірність звільнення позивача, при цьому, прийнявши до уваги і те, що протягом вказаного строку позивачем було подано рапорт, в якому останній просив вважати недійсним попередньо поданий рапорт про звільнення.
З приводу строків звільнення зі служби, суд першої інстанції вказав і на те, що до закінчення визначеного у пункті 68 Положення №114 строку, служба в поліції за власним бажанням припиняється за умови, якщо між поліцейським та органом, уповноваженим приймати рішення про прийняття/звільнення зі служби в поліції, було досягнуто згоди щодо конкретної дати, з якої служба в поліції припиняється.
У спірному випадку, як зазначив суд першої інстанції, такої домовленості (згоди) між сторонами досягнуто не було, при цьому, суд першої інстанції не прийняв до уваги дату, яка зазначена у рапорті та з якої позивач просив його звільнити, зазначивши про те, що рапорт позивача, в якому визначена така дата, зареєстрований у відповідача не був та фактично останнім не розглядався.
Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову. Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги те, що у рапорті про звільнення позивачем було зазначено дату, з якої останній просить його звільнити. Саме виходячи із вказаної дати, як зазначає відповідач, позивача і було звільнено зі служби в поліції за власним бажанням. Висновки суду першої інстанції про те, що позивачем було подано рапорт, в якому останній просив вважати недійсним попередньо поданий рапорт про звільнення, на думку відповідача, також є безпідставними, оскільки на час подання такого рапорту позивача вже було звільнено зі служби. З цих підстав, вказуючи на те, що звільнення позивача відбулося на підставі волевиявлення останнього, яке висловлено у поданих рапортах, відповідач вказує на необґрунтованість висновків суду першої інстанції про неправомірність звільнення позивача.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Встановлені обставини справи свідчать про те, що 17.11.2003 року ОСОБА_1 був прийнятий на службу в органи внутрішніх справ. 
07.11.2015 року позивач прийнятий на службу до Національної поліції України. Проходив службу в спеціальному званні полковника поліції на посаді заступника начальника - начальника 2-го відділу управління ГУНП в Дніпропетровській області. 
11.02.2021 року ОСОБА_1 подав рапорт від 11.02.2021 року про звільнення зі служби в Національній поліції за власним бажанням, в якому вказав, що відпустку за 2021 рік не використав, від проходження медичної (ВЛК) комісії відмовляється, тому, що вважає себе здоровим. Порядок пенсійного забезпечення йому роз`яснений, претензій до працівників підрозділів кадрового забезпечення з питань звільнення не має.
Одночасно позивачем було подано рапорт від 11.02.2021 року, в якому останній просив звільнити його з 12.02.2021 року, а також вказав, що йому доведено порядок подання декларації при звільненні та порядок відшкодування предметів однострою особистого користування, термін експлуатації яких не закінчився.
11.02.2021 року вказані рапорти були зареєстровані відділом документального забезпечення ГУНП в Дніпропетровській області за вхідними номерами № 1448 та 1448/1 від 11.02.2021 року та розглянуті керівництвом ГУНП в Дніпропетровській області.
12.02.2021 року наказом Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області № 60 о/с дск позивач був звільнений зі вказаної посади з 12.02.2021 року за п. 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію України» (за власним бажанням). Підстава - рапорти ОСОБА_1 від 11.02.2021 року. 
На момент прийняття оскаржуваного наказу Головного Управління Національної поліції в Дніпропетровській області №60 о/с дск ОСОБА_1 перебував на лікарняному. 
Період перебування на лікарняному становив з 12.02.2021 року по 27.02.2021 року. 
01.03.2021 позивачем отримано витяг з наказу про звільнення та трудову книжку.
Крім цього, встановлено, що 18.02.2021 року поштою (згідно трек-номера «Укрпошти» 490008874586: відправлення прийнято 14.02.2021 року, доставлено 18.02.2021 року до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області надійшов рапорт ОСОБА_1 в якому останній просив вважати не дійсним рапорт від 11.02.2021 року, який зареєстровано в той же день 18.02.2021 року за № Л – 1222.
Листом Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 02.03.2021 року за №1/Л-1222р/103/01-2021 позивачу повідомлено, зокрема, що розглянути рапорт про відкликання рапорту на звільнення від 11.02.2021 року неможливо, оскільки позивача звільнено 12.02.2021 року згідно поданого 11.02.2021 року рапорту.
Вважаючи своє звільнення незаконним позивач звернувся з позовом до суду.
За наслідками перегляду справи суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.
У відповідності із ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: за власним бажанням.
Порядок звільнення з цієї підстави врегульований пунктом 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене       постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року №114.
Пунктом 68 Положення №114 передбачено, що особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніше як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.
Отже, як правильно зазначив суд першої інстанції, за загальним правилом звільнення особи до спливу трьох місячного строку, після подання рапорту, не можливо визнати правомірним, оскільки звільнення за власним бажанням є одностороннім волевиявленням особи, яка таке волевиявлення може змінити та протягом тримісячного строку з моменту подання рапорту може його відкликати, і звільнення у такому випадку не проводиться.
Правильними є і висновки суду першої інстанції про те, що із загального правила є виключення, яке полягає у тому, що до закінчення визначеного у пункті 68 Положення №114 строку, служба в поліції за власним бажанням може бути припинена за умови, якщо між поліцейським та органом, уповноваженим приймати рішення про прийняття/звільнення зі служби в поліції, було досягнуто згоди щодо конкретної дати, з якої служба в поліції припиняється.
Суд апеляційної інстанції, з урахуванням встановлених обставин справи, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у спірному випадку не можливо стверджувати про досягнуту домовленість (згоду) між сторонами щодо дати звільнення позивача зі служби.
Так, у спірному випадку встановлено, що позивачем, який наполягає на тому, що рапорт на звільнення ним написано під впливом керівництва, було написано два рапорти, в одному з яких висловлено бажання про звільнення, в іншому визначено бажану дату звільнення – з 12.02.2021.
При цьому, встановлені обставини справи свідчать про те, що рапорт позивача про звільнення за власним бажанням зареєстрований в автоматизованій системі ГУНП в Дніпропетровській області (з використанням спеціальних комп`ютерних програм), про що свідчить скріншот електронної картки вхідного документу. Натомість, реєстрація іншого рапорту, в якому визначена бажана дата звільнення, в ГУНП в Дніпропетровській області відсутня. Хоча на вказаному рапорті і визначений вхідний номер №1448/1 від 11.02.2021, але доказів реєстрації цього рапорту в будь-якій формах (електронній, журнальній, картковій) відповідачем надано не було. Із відповіді ГУНП в Дніпропетровській області на запит представника позивача вбачається, що рапорт за вх..№1448/1 від 11.02.2021 для реєстрації до електронної бази вхідних документів не вносився.
Встановивши такі обставини справи, суд першої інстанції цілком обґрунтовано виходив з того, що оскільки рапорт позивача, в якому зазначено бажану дату звільнення, офіційно зареєстрований у відповідача не був, то відсутні і підстави стверджувати, що вказаний рапорт став підставою для звільнення позивача саме з 12.02.2021.
Крім цього, встановленні обставини справи дають підстави для висновку про те, що позивач не мав дійсного наміру припинити службу в поліції за власним бажанням, а більш того бути звільненим з 12.02.2021.
Так, на час написання рапорту про звільнення, позивач фактично досяг необхідної вислуги років та віку, які б надавали право на пенсію (на теперішній час, враховуючи поновлення позивача на службі на підставі рішення суду першої інстанції, позивач звільнений зі служби у зв`язку із виходом на пенсію). На наступний день, після написання рапорту, позивач намагався звернутися до свого керівництва із рапортом, в якому просив не розглядати раніш поданий рапорт про звільнення. У зв`язку з відсутністю керівництва 12.02.2021 позивач не зміг донести свою позицію щодо небажання звільнятися із служби та направив відповідний рапорт засобами поштового зв`язку 14.02.2021, про що зазначено вище.
Отже, встановлені обставини справи дають підстави стверджувати про те, що позивач не мав бажання бути звільненим зі служби з 12.02.2021, а відтак відсутні підстави стверджувати про те, що між позивачем та його керівництвом була досягнута згода щодо конкретної дати звільнення.
Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що за встановлених обставин справи звільнення позивача зі служби до закінчення строку, передбаченого пунктом 68 Положення №114, не можливо визнати законним.
Таким чином, дослідивши обставини справи, аргументи відповідача, з якими останній пов`язує незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим підстав для його скасування не існує.
На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.315, ст.ст.316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області залишити без задоволення, а рішення  Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2021 року у справі №160/4644/21 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, визначені ст.ст.328, 329 КАС України.

Вступну та резолютивну частину проголошено 25.01.2022
Повний текст постанови виготовлено 26.01.2022
   
Головуючий - суддя                                                                      Я.В. Семененко 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк