Номер провадження: 22-ц/813/7390/21 
Номер справи місцевого суду: 523/10217/20
Головуючий у першій інстанції Дяченко В. Г.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07.12.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Таварткіладзе О.М.,
суддів: Князюка О.В., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання: Тищенко М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2021 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Служба у справах дітей Одеської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку,

                                        ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року представник АТ «Альфа-Банк» звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Служба у справах дітей Одеської міської ради, з позовом, відповідно до якого позивач просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , а також, зняти їх з реєстраційного обліку.
Позов обґрунтований тим, що згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку» за позивачем було оформлено право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка була передана відповідачами в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №2008/13-1-08/259 від 22.05.2008 року. Підставою для реєстрації права власності АТ «Альфа-Банк» на нерухоме майно, є відповідне застереження в п.п. 4.5.3. Договору іпотеки від 22 травня 2008 року, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Як вказував позивач, у спірній квартирі, власником якої є АТ «Альфа-Банк», зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , малолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . При цьому, малолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований в зазначеному житловому приміщенні після укладення договору іпотеки.
Позивач надав відповідачам вимогу про добровільне виселення, однак останні відмовляються добровільно виселитися.
Отже, у зв`язку з тим, що відповідачі продовжують проживати в квартирі, що належить на праві власності АТ «Альфа-Банк», та відмовляються добровільно звільнити помешкання, що перешкоджає власнику користуватися нерухомим майном на свій розсуд, внаслідок чого порушуються законні права та інтереси АТ «Альфа-Банк», останній був змушений звернутися з даним позовом до суду.
Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2021 року АТ «Альфа-Банк» відмовлено в задоволенні позовних вимог.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник АТ «Альфа-Банк» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов АТ «Альфа-Банк» задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в судове засідання до Одеського апеляційного суду не з`явилися, про причини не явки суду не повідомили.
Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи наведене та приймаючи до уваги розумні строки розгляду справи у колегії суддів відсутні достатні підстави для відкладення розгляду справи в апеляційному порядку.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обгрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.
Відмовляючи у позові про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку, суд першої інстанції виходив з відсутності достатніх підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим у справі обставинам та є вірними.
З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що:
-відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» з 04.12.2019 року зареєстроване як власник квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 70,9 кв. м., житловою площею 41,0 кв. м.;
-підставою виникнення права власності є передавальний акт, б/н, виданий 11.10.2019 року, видавник АТ «Альфа-Банк» та АТ «Укрсоцбанк»;
-іпотечним договором №908, укладеним між АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , що посвідчений 22.05.2008 року, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В. визначено застереження в п. п. 4.5.3 Договору іпотеки, яким передбачено передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку;
-з 15.10.2019 року правонаступником АТ «Укрсоцбанк» є АТ «Альфа-Банк» на підставі рішення №5/2019 єдиного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» та протоколу №4/2019 позачергових загальних зборів акціонерів Акціонерного товариства «Альфа-Банк»;
-по зазначеній квартирі, відповідно до довідки від 24.03.2020 року №А1-50029-ф/л, зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та з 19.08.2017 року ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
- АТ «Альфа-Банк» в якості правонаступника АТ «Укрсоцбанк», яким звернуто стягнення на предмет іпотеки, посилається на те, що проживання вказаних осіб в квартирі, яка належить позивачеві на праві приватної власності, створює перешкоди для останнього в реалізації свого права власності, а відповідачі, на вимогу про добровільне виселення та зняття з реєстрації по вказаній квартирі від 10.06.2020 року вих. № 5502 - не відреагували.
Колегія суддів виходить з наступного.
За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 317 ПК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 9 ЖК Української PCP передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Частина перша статті 81 ЦПК України, встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, обґрунтовував свої висновки необґрунтованістю вимог сторони позивача, оскільки відповідачі набули право користування і є зареєстрованими у спірній квартирі на законних підставах, а сама спірна квартира придбана не за кредитні кошти.
Судова колегія враховує, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення, має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, їх виселення. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.
Судом правильно встановлено, що право власності на спірну квартиру зареєстровано за позивачем на підставі іпотечного застереження. Отже, спірна квартири до набуття позивачем права власності на неї, була предметом іпотеки.
При вирішенні спорів щодо права користування колишніми власниками та членами їх сімей іпотечним майном, судам, керуючись частиною четвертою статті 263 ЦПК України, потрібно враховувати висновки Верховного Суду України, від яких Верховний Суд не відступав, у цій категорії справ.
Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 сформулював правовий висновок, від якого Верховний Суд не відступав, згідно з яким за змістом частини другої статті 40 Закону № 898-IV та частини третьої статті 109 ЖК Української PCP, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української PCP громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української PCP установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
Отже, визначальним при вирішенні питання про те, чи є підстави для виселення осіб, які проживають у жилому приміщенні, яке було передано в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за валютним кредитом, є встановлення за які кошти придбано іпотечне майно. Якщо іпотечне майно, придбано за особисті кошти позичальника, а не за рахунок кредиту, то виселення таких громадян можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК Української PCP. Аналогічний висновок висловлено і в постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-173Іцсіб.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) вказала, що вважає правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК Української PCP, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-173 Іцсіб, законним та обґрунтованим, цей висновок враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.
Підсумовуючи наведене, у цій справі колегія суддів дійшла висновку, що відповідачі, як колишні власники та особи, які мають зареєстроване місце проживання у житлі, яке набуто ними у власність не за кредитні кошти та передано в іпотеку, навіть після звернення іпотекодержателем стягнення на таке майно, у силу положень статті 109 ЖК Української PCP мають право на користування таким житлом до моменту виселення із надання їм іншого постійного житла.
З огляду на викладене, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки спірна квартира не була придбана за рахунок кредитних коштів, відповідно відсутні підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою до моменту їх виселення та надання їм іншого постійного житла.
Доводи апеляційної скарги про наявність у відповідачів іншого житла, що як стверджує апелянт вбачається з представлених ним до суду першої інстанції витягів з Єдиного державного реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 08.02.2021 року, а саме про право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстроване за  ОСОБА_2 та право власності на квартиру  АДРЕСА_3 зареєстроване на праві спільної сумісної власності за  ОСОБА_3 не можуть бути прийнятими до уваги з огляду на наступне.
Частина друга статті 109 ЖК Української PCP встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення. Зазначений правовий висновок сформульовано у постановах Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16. З такими правовими висновками погодилася і Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-317цс18.
Конституція України у статті 41 гарантує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Одночасно стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Разом з тим стаття 109 ЖК Української PCP не може беззаперечно використовуватись боржниками проти законних вимог кредиторів про виселення у всіх випадках, коли предметом іпотеки були житлові приміщення призначені для постійного або тимчасового проживання, оскільки зазначена норма спрямована на регулювання суспільних відносин, коли виселення відбувається з єдиного житла боржника і не може бути застосована, коли боржник має декілька місць, придатних для проживання. У протилежному випадку така поведінка боржника призвела б до порушення меж здійснення цивільних, у тому числі житлових, прав, оскільки при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, а також не допускати дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах, що передбачено пунктом шостим частини першої статті 3, частинами другою, третьою статті 13 ЦК України.
З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11.11.2021 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНВЕСТМЕНТ КОРПОРЕЙШЕН» (65114, м. Одеса, пр. Небесної сотні, 47/1, кв. 2) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено частково.
Належність одному з відповідачів -  ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності разом з  ОСОБА_6 квартири  АДРЕСА_3  є підставою для незастосування мораторію в розумінні Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Проте суд першої інстанції відмовляючи у заявлених вимогах про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, не керувався положеннями Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а виходив з того, що спірна квартира не придбана за кредитні кошти, застосувавши положення статті 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 2 ст. 109 ЖК України.
Проте доказів про постійне фактичне проживання ОСОБА_3 у квартирі    АДРЕСА_3 , про відсутність перешкод у проживанні в даній квартирі і не проживання за зареєстрованим місцем проживання у спірній квартирі - зокрема акти сусідів або експлуатаційної організації чи балансоутримувача багатоквартирного будинку, де розташовані спірна квартира та квартира, належна ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності, позивачем не надано, внаслідок чого відсутні підстави для висновку про недобросовісну поведінку ОСОБА_3 в частині необґрунтованого перешкоджання позивачу у володінні та користуванні належною йому квартирою АДРЕСА_1 .
Що стосується належності ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_2 , то колегія суддів звертає увагу на таке.
Рішенням Суовровського районного суду м. Одеси від 11.1.1.2021 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНВЕСТМЕНТ КОРПОРЕЙШЕН» нараховану на підставі статті 625 ЦК України за кредитним договором №014/0028/82/58474 від 30.06.2006 року в розмірі 299511 гривень 64 копійок, а саме: заборгованість за процентами в розмірі 3% річних - у сумі 12 640,00 гривень, інфляційні втрати - в сумі 286 871,64 гривень. При цьому зі змісту даного рішення вбачається, що ТОВ «ІНВЕСТМЕНТ КОРПОРЕЙШЕН» є набувачем права вимоги за кредитним договором № 014/0028/82/58474 від 30.06.2006 року укладеного між ПАТ «Райффайзен банк «Аваль» та ОСОБА_2 за договором про відступлення права вимоги від 23.09.2020 року.
З Єдиного державного реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що 11.02.2021 року право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстроване за ОСОБА_2 було перереєстроване за ТОВ «ІНВЕСТМЕНТ КОРПОРЕЙШЕН», яке є правонаступником іпотекодержателя за договором іпотеки, який укладений на забезпечення за кредитним договором №014/0028/82/58474 від 30.06.2006 року .
Таким чином на час ухвалення судом оскаржуваного рішення про відмову у визнанні осіб такими, що втратили право користування спірною квартирою 24.02.2021 року квартира АДРЕСА_2 не належала на праві власності ОСОБА_2 .
Також в матеріалах справи відсутні відомості про належність на праві власності і фактичному проживанні в інших об`єктах нерухомості відносно інших відповідачів - ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та малотінього ОСОБА_5 .
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень, вбачається, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 13.07.2021 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , який діє в своїх інтересах та в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_5 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа: Управління державної реєстрації Одеської міської Ради, Служба у справах дітей Одеської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування рішення державного реєстратора - задоволено. Витребувано від Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_4 квартиру під реєстраційним номером 16855033251101, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 , що зареєстрована на праві приватної власності за суб`єктом Акціонерним товариством «Альфа-Банк». Скасовано рішення про державну реєстрацію прав і обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер:43872432 від 05.11.2018р. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, яке було прийнято державним реєстратором Одеської філії Комунального підприємства «Реєстрація нерухомості» Одеської області Шарандак О.І. щодо реєстрації права власності, форма власності: приватна на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 за суб`єктом Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (код ЄДРПОУ 00039019). Скасовано державну реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №28756339 від 01.11.2018 року щодо квартири що розташована за адресою: АДРЕСА_5 за суб`єктом Акціонерним товариством «Укрсоцбанк», яка була здійснена на підставі рішення про державну реєстрацію прав і обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер:43872432 від 05.11.2018 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, яке було прийнято державним реєстратором Одеської філії Комунального підприємства «Реєстрація нерухомості» Одеської області Шарандак О.І. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав і обтяжень №50077126 від 06.12.2019 року державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Чапського А.Е щодо проведення державної реєстрації права власності, форма власності: приватна на квартиру під реєстраційним номером 16855033251101, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 за суб`єктом Акціонерним товариством «Альфа-Банк». Скасовано державну реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №34512754 від 04.12.2019 року, яка була здійснена державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Папським А.Е щодо проведення державної реєстрації права власності, форма власності: приватна на квартиру під реєстраційним номером 16855033251101, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 за суб`єктом Акціонерним товариством «Альфа-Банк». Поновлено право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_6 за ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ,  ОСОБА_7 , ОСОБА_4 на праві приватної спільної часткової власності у рівних частках, відповідно до свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 19.03.2008 року, виданого Управління житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської Ради на підставі розпорядження органу приватизації від 19.03.2008 року № 211246.
На даний час дане судове рішення за апеляційною скаргою АТ «Альфа-Банк» переглядається в апеляційному порядку і апеляційним судом наразі рішення не ухвалено.
Виходячи з встановлених обставин доводи апеляційної скарги висновок районного суду не спростовують і зведені лише до переоцінки доказів та незгоди з висновком райсуду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія А № 303-А; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).
У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 368, 375, 382-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд –
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Альфа-Банк» - залишити без задоволення.
Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2021 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено: 22.12.2021 року.

Головуючий        О.М. Таварткіладзе

Судді:        О.В. Князюк

       С.О. Погорєлова