ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 лютого 2022 року
м. Київ
справа № 520/16610/18
провадження № 51-3366км21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання                 ОСОБА_4 ,
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
захисника                                                    ОСОБА_6 ,
засудженого                                               ОСОБА_7 ,
представника потерпілого                        ОСОБА_8 ,
розглянув у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі – ЄРДР) за № 12018160480003266, за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Лієпаї Латвійської Республіки, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі – КК),
за касаційними скаргами потерпілої ОСОБА_9 та її представника ОСОБА_10 на вирок Київського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2020 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 21 травня 2021 року, а також прокурора на ухвалу Одеського апеляційного суду від 21 травня 2021 року щодо ОСОБА_7 . 
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Київського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2020 року дії ОСОБА_7 перекваліфіковано з ч. 1 ст. 115 КК та визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК, призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Також указаним вироком із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 стягнуто 60 225  грн майнової шкоди та 250 000 грн моральної шкоди.
Вирішено долю речових доказів та питання щодо запобіжного заходу.
За вироком суду 22 серпня 2018 року ОСОБА_7 приблизно о 21:20, перебуваючи на прибудинковій території будинку АДРЕСА_3 , під час раптово виниклої словесної сварки з ОСОБА_11 щодо неналежного паркування ОСОБА_7 автомобіля «Peugeot 3008», д.н.з. НОМЕР_1 , з метою припинення ударів з боку ОСОБА_11 , не маючи наміру заподіяти останньому смерть, виявляючи необережність у виді злочинної недбалості, оскільки
не передбачав наслідку у вигляді смерті потерпілого, хоча повинен був та міг передбачити, дістав з указаного автомобіля ніж та почав ним відмахуватись. Внаслідок таких дій ОСОБА_11 було заподіяно легкі та тяжкі тілесні ушкодження, від яких потерпілий помер в КУ «Одеська міська клінічна лікарня № 1» того ж дня о 22:25.
Одеський апеляційний суд ухвалою від 21 травня 2021 року апеляційні скарги прокурора, потерпілої та захисника залишив без задоволення, а вирок суду першої інстанції – без змін.
Вимоги, викладені у касаційних скаргах, та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі прокурор ставить вимогу про скасування ухвали Одеського апеляційного суду від 21 травня 2021 року з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання  ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого. Стверджує,
що суд апеляційної інстанції залишив поза увагою його доводи щодо неврахування висновку повторної судово-медичної експертизи від 28 листопада 2019 року № 108-К, необґрунтовано погодився з висновками місцевого суду про відсутність
у ОСОБА_7 наміру заподіяти смерть ОСОБА_11 . 
Потерпіла та її представник у своїх касаційних скаргах порушують питання про перегляд вироку Київського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2020 року та ухвали Одеського апеляційного суду від 21 травня 2021 року у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Вважають, що всі обставини справи свідчать про наявність
у ОСОБА_7 умислу на заподіяння смерті потерпілому, а тому кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 119 КК є необґрунтованою. Вказають, що суд апеляційної інстанції помилку місцевого суду не виправив, належним чином не перевірив доводів апеляційних скарг, безґрунтовно залишив їх без задоволення, чим на думку потерпілої та її представника, істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону. Наводять доводи щодо неправильного вирішення цивільного позову.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор підтримала подані касаційні скарги потерпілої та її представника, вважала, що вони підлягають задоволенню частково, касаційну скаргу подану прокурором просила задовольнити повністю.
Представник потерпілої підтримав подані касаційні скарги, просив скасувати оскаржені судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Захисник та засуджений просили залишити касаційній скарги без задоволення як необґрунтовані, а оскаржені судові рішення без зміни.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційних скаргах, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до положень ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого. Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
За приписами ч. 1 ст. 433 цього Кодексу суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність тогочи іншого доказу. 
Як передбачено ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і  вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених
у статтях 2, 7 КПК, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства. 
Апеляційне провадження є важливою гарантією досягнення мети і виконання завдань кримінального провадження. Підтверджуючи законність судових рішень, ухвалених судами першої інстанції, вносячи в них зміни, а також скасовуючи незаконні судові рішення, суд апеляційної інстанції тим самим забезпечує охорону прав, свобод і законних інтересів учасників кримінального провадження з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
За правилами статей 370, 419 КПК в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені належні й достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, та положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. Судове рішення повинно бути ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК, де закон вимагає від суду проаналізувати доводи, викладені в апеляційній скарзі, і дати на них мотивовані відповіді.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпіла ОСОБА_9 
і прокурор у своїх апеляційних скаргах порушували питання про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність стосовно кваліфікації дій засудженого за ч. 1 ст. 119 КК, інкримінованих ОСОБА_7 стороною обвинувачення за ч. 1 ст. 115 цього Кодексу.
Перевіряючи вказані доводи, суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого суду про недоведеність у ОСОБА_7 умислу на заподіяння смерті потерпілому і про правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 119 КК як вбивства, вчиненого через необережність. 
До таких висновків апеляційний суд дійшов за результатами перегляду і перевірки дотримання місцевим судом правил оцінки доказів, безпосередньо досліджених судом першої інстанції, зокрема: показань засудженого ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , показань експертів ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , письмових доказів у провадженні: протоколу огляду місця події від 22 серпня 2018 року, постанови про залучення речових доказів від 23 серпня 2018 року, довідки КУ «МКЛ № 1» від 22 серпня 2018 року, протоколу затримання особи від 23 серпня 2018 року, протоколу медичного огляду для встановлення факту вживання психоактивної речовини та стану сп`яніння, висновків експертів
від 05 жовтня 2018 року № 1275-2784/2018, від 03 жовтня 2018 року №  1934/74-Д,
від 12 жовтня 2018 року № 461, від 16 жовтня 2018 року № 755, висновку судово-психіатричної експертизи від 18 вересня 2018 року №  361, протоколу проведення слідчого експерименту від 18 жовтня 2018 року, акта судово-медичного-гістологічного дослідження трупа від 23 серпня 2018 року № 2287/2784, актів судово-медичного дослідження
від 23 серпня 2018 року № 946, №  4200/2784, № 417, № 1841/64-Д, листа Філії Державної Установи «Центр охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України»
в Одеській області, висновку комісійної судово-медичної експертизи від 05 серпня 2019  року № 94. Крім того, цей суд урахував висновки повторної комісійної
судово-медичної експертизи Головного бюро судово-медичної експертизи МОЗ України від 26 лютого 2021 року №  234/20, яка була проведена на підставі ухвали суду апеляційної інстанції.
Всупереч приписам статей 370, 419 КПК, залишивши апеляційні скарги потерпілої та прокурора без задоволення, суд апеляційної інстанції не навів переконливих мотивів прийнятого рішення, не зважив на зміст доводів скаржників щодо правильного застосування положень закону України про кримінальну відповідальність, залишив без аргументованої відповіді твердження про безпідставність рішення місцевого суду щодо кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 119 КК, де передбачена відповідальність за вбивство, вчинене через необережність.
Оскаржене рішення суду першої інстанції не містить належного обґрунтування висновку про необережну форму вини щодо заподіяних наслідків, що є обов`язковою умовою притягнення особи до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 119 КК, а ухвала апеляційного суду – спростування доводів про вчинення умисного вбивства, інкримінованого за ч. 1 ст. 115 КК.
В цій справі суд не надав належної оцінки сукупності всіх установлених обставин вчиненого діяння, за наслідком чого необґрунтовано погодився з висновком місцевого суду про застосування закону про кримінальну відповідальність за ч. 1 ст. 119 КК. 
Доказування суб`єктивної сторони злочину досить часто ґрунтується не на одному чи кількох прямих доказах, а на аналізі саме сукупності всіх доказів, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) елементів суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, які підлягають доказуванню.
Ознаки суб`єктивної сторони й особливості психічного ставлення винуватої особи встановлюються судами з урахуванням характеру вчиненого діяння та об`єктивно-предметних умов його вчинення на підставі доказів, зібраних у порядку, передбаченому КПК, та оцінених відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу.
Суд повинен ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту психічного ставлення до вчиненого діяння і заподіяних наслідків у провадженнях щодо кримінальних правопорушень проти життя і здоров`я особи. Питання про форму вини, яка характеризує вчинене діяння, необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.
Суд установив, що тілесні ушкодження ОСОБА_11 було заподіяно в ході бійки,
яка виникла під час сварки із ОСОБА_7 . Останній ножем завдав потерпілому шість колото-різаних ран у життєво важливий орган – грудну клітку, одну з яких – у серце, що знаходиться в прямому причинному зв`язку із настанням смерті. Причинний зв`язок між діянням засудженого та наслідками у вигляді смерті потерпілого стороною захисту чи іншими учасниками провадження під сумнів не ставиться, і об`єктивних підстав для того матеріали провадження не містять. 
Поза увагою судів попередніх інстанцій залишилось те, що в матеріалах провадження відсутні докази того, що засуджений вчиняв цілеспрямовані дії поза власною волею, втратив суб`єктивний контроль за своєю поведінкою, не усвідомлював змісту вчинених дій чи не бажав їх здійснити.
Водночас юридична оцінка судом установлених обставин не містить відомостей про те, що засуджений не усвідомлював змісту своїх дій, не усвідомлював розвитку причинного зв`язку між його діянням і заподіяним наслідком. З урахуванням установлених судом фактичних обставин оскаржені судові рішення не містять обґрунтування такого психічного ставлення засудженого до наслідків, спричинених його діями, за якого він не передбачав можливості настання суспільно небезпечних наслідків (ч. 3 ст. 25 КК) чи мав обґрунтований розрахунок на їх відвернення (ч. 2 ст. 25 КК) під час вчинення інкримінованих дій.
Оскаржені судові рішення не містять обґрунтування того, чому саме в цьому провадженні усвідомлене використання такого способу вчинення злочину, як фізичне насильство, поєднане з вибірковим застосуванням ножа як знаряддя вчинення злочину, не пов`язане з усвідомленням засудженим суспільної небезпечності своїх дій (їх здатності заподіяти фізичну шкоду в конкретному випадку), передбаченням відповідних наслідків для життя чи здоров`я конкретного потерпілого і бажанням або свідомим припущенням заподіяної смерті. 
В аспекті викладених судом мотивів щодо оцінки механізму і способу завданих ножем ударів, спричинених травматичних впливів і заподіяних наслідків, суд спирався на семантичне значення слова «хаотичні», сприймав їх як позбавлені певної спрямованості, безладні. Водночас судом встановлено, що удари ножем були завдані у життєво важливі органи потерпілого і від них настала смерть. 
В контексті встановлення підстави кримінальної відповідальності, юридичної оцінки суб`єктивного ставлення до вчиненого, суд мав враховувати, що за ступенем конкретизації в свідомості суб`єкта передбачення можливості настання суспільно небезпечних наслідків виокремлюють визначений (пов`язаний із передбачення конкретного наслідку) і невизначений (альтернативний) умисли, коли свідомістю винного охоплюється можливість настання двох або більше альтернативних наслідків. При невизначеному умислі, різновидом якого є альтернативний, кваліфікація здійснюється залежно від тих наслідків, які були фактично заподіяні, оскільки винний передбачав настання будь-якого з них і бажав або свідомо припускав їх настання. 
За наявності умислу на заподіяння смерті проміжок часу до її настання, потенційна можливість врятувати потерпілому життя за умови втручання інших осіб із наданням відповідної допомоги, намагання викликати медичних працівників тощо на кваліфікацію дій винуватого не впливають. Небажання смерті потерпілого не виключає умисної вини до її заподіяння.
Натомість суд вдався до довільної оцінки встановлених обставин не притаманними кримінально-правовому аналізу методами, поза усталеними підходами правозастосовної практики. Наведені судом обґрунтування, які спираються на семантичні конструкції «хаотичні удари ножем», «хаотичні травматичні впливи» базуються на методологічній практиці, що заснована на свідомому порушенні принципів (законів) логіки і гносеології, наслідком чого у цьому провадженні є підміна об`єкта оцінки, оскільки суд фактично оцінив не докази на предмет їх достовірності, а семантичних конструкцій. 
Колегія суддів зауважує, що з’ясування змісту психічного ставлення винної особи до вчиненого діяння та його наслідків не може ґрунтуватися виключно на висновках судово-медичних експертів (експертиз), які містять оцінку завданих ушкоджень і заподіяних наслідків лише за медичними критеріями. Саме в такому розумінні вони мають отримувати юридичну оцінку в сукупності з іншими доказами стосовно вирішення питання про доведеність винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого злочину. 
З огляду на викладене вище, завдання ножем в обопільній бійці колючих і ріжучих ударів у ділянку тіла, де розташовані життєво важливі органи, внаслідок чого настала смерть потерпілого, за встановлених судом обставин, свідчить про передчасність висновків про відсутність підстав для кваліфікації дій засудженого за ч. 1 ст. 115 КК, у зв`язку з чим передчасними є і висновки судів про те, що розмір призначеного йому покарання відповідає приписам статей 50, 65 КК.
Крім того, колегія суддів погоджується з доводами, викладеними в касаційних скаргах про те, що апеляційний суд не звернув належної уваги на доводи потерпілих щодо необґрунтованого визначення місцевим судом розміру стягнутої моральної шкоди, який належним чином не обґрунтував своїх висновків. Вирішуючи вказане питання, суд першої інстанції послався на дотримання загальних засад цивільного законодавства щодо компенсації моральної шкоди, водночас переконливого обґрунтування визначення її розміру з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості в судовому рішенні не навів, а суд апеляційної інстанції всупереч приписам ст. 419 КПК цих недоліків не усунув.
Під час нового розгляду суду інстанції необхідно врахувати наведене, повно, всебічно і належним чином установити всі обставини, що мають істотне значення для застосування закону України про кримінальну відповідальність, та залежно від установленого ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення.
Враховуючи викладене, керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, 
Верховний Суд
ухвалив:
Касаційні скарги прокурора, потерпілої ОСОБА_9 та її представника ОСОБА_18 задовольнити частково.
Вирок Київського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2020 року і ухвалу Одеського апеляційного суду від 21 травня 2021 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції. 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                 ОСОБА_2                             ОСОБА_3