ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

20 січня 2022 року 	м.Суми	

                                                               Справа №587/1256/21 
                                                               Номер провадження 22-ц/816/169/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),
суддів -          Криворотенка В. І. ,  Ткачук С. С. 
сторони:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачі – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Сумська міська рада
розглянув у приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку письмового позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Неговської Ірини Володимирівни 
на рішення Сумського районного суду Сумської області від 08 листопада 2021 року, ухвалене у складі судді Гончаренко Л.М. в приміщенні Сумського районного суду Сумської області, -
В С Т А Н О В И В :
У липні 2021 року ОСОБА_1 через свого представника – адвоката Неговську Ірину Володимирівну звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Сумської міської ради про визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку в порядку набувальної давності.
Свої вимоги мотивує тим, що житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,35 га, на якій розташований вказаний будинок, на підставі свідоцтва про право власності та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданих 20 березня 1990 року державним нотаріусом Сумської райдержнотконтори та державного акту №013049 від 10 вересня 1999 року належав ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Вказує, що у 2006 році ОСОБА_1 звернулась до дочок померлої ОСОБА_4 – ОСОБА_3 та ОСОБА_2 щодо можливості безкоштовного використання земельної ділянки та будинку АДРЕСА_1 як дачного, на що вони дали згоду. 
Протягом 2006-2020 років позивачка та члени її родини обробляли земельну ділянку, здійснювали ремонт у будинку, замінили огорожу. 
На початку 2021 року позивачка звернулась до спадкоємців ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з пропозицією придбати у них будинок та земельну ділянку. Проте, це не виявилося можливим, оскільки вони вважаються такими, що не прийняли спадщину, а тому відповідно і не можуть продати спірний будинок та земельну ділянку. 
Вважає, що наявні підстави для визнання за нею права власності на вказане нерухоме майно за набувальною давністю, оскільки вона більше десяти років добросовісно, відкрито і безперервно володіла житловим будинком та земельною ділянкою, а також продовжує це робити.
Посилаючись на вказані обставини, просить визнати за позивачкою право власності на житловий будинок з прибудовою загальною площею 58 кв. м з надвірними та господарськими будівлями та на земельну ділянку загальною площею 0,35 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку набувальної давності після ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Сумський районний суд Сумської області рішенням від 08 листопада 2021 року відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 за безпідставністю позовних вимог.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Неговська І.В., посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити. 
У доводах апеляційної скарги зазначає, що позивачка більше десяти років добросовісно, відкрито і безперервно володіла житловим будинком та земельною ділянкою, а також продовжує користуватися майном, а тому вважає, що є підстави для визнання за нею права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.
Вказує, що відповідачі не є власниками спірного майна. Крім того, судом не враховано, що відповідачі фактично визнали позов.
Отже, спірне нерухоме майно фактично вибуло із володіння відповідачів та перейшло у володіння позивача, проте не можна стверджувати, що це відбулося за волею власника.
Таким чином, позивачкою дотримано вимогу, відповідно до якої, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Відповідачі не знали про відсутність у них права розпоряджатися майном після смерті ОСОБА_4 .
Від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що вона не заперечує щодо задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції. Вказує, що позивачка більше десяти років добросовісно, відкрито і безперервно володіла житловим будинком та земельною ділянкою, а також продовжує користуватися майном, а тому вважає, що є підстави для визнання за нею права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.
Від Сумської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Вказує, що отримавши від спадкоємців власниці майна дозвіл на користування майном та земельною ділянкою, з позивачем фактично було укладено цивільно-правову угоду про перехід права користування майном в усній формі, що не передбачає можливості набуття права власності на майно за набувальною давністю у майбутньому.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачкою усіх обставин, передбачених ст. 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, так як суд дійшов його правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що на підставі свідоцтва про право власності та свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 березня 1990 року та державного акту на право приватної власності на землю серії №013049 від 10 вересня 1999 року ОСОБА_4 належав житловий будинок з надвірними будівлями та земельної ділянки загальною площею 0,35 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 11-13).
ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Рибці Сумського району Сумської області померла ОСОБА_4 (а. с. 14). За життя, 12 червня 2003 року ОСОБА_4 складено заповіт, яким все своє майно заповіла в рівних частинах ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а. с. 18).
Відповідно до довідки № 71, виданої Стецьківським старостинським округом Сумської міської територіальної громади 26 квітня 2021 року, ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на день смерті була зареєстрована та проживала АДРЕСА_1 . Будинок розташований на приватизованій земельній ділянці. На день смерті була зареєстрована і проживала одна. Заповіт від імені ОСОБА_4 Стецьківською сільською радою не посвідчувався (а. с. 19).
Згідно з витягом зі Спадкового реєстру № 65305424 від 24 червня 2021 року спадкова справа після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 не заводилась (а. с. 20).
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 328 ЦК України  право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Частиною 1 ст. 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).
Крім того, враховуючи ч. ч. 1 та 3 ст. 1277 ЦК України, можна дійти висновку, що в разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить      у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням, у встановленому вказаною статтею порядку.
З огляду на викладене за набувальною давністю може бути визнане право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 26 травня 2021 року у справі № 214/3083/18 (провадження № 61-2924св21) та від 24 червня 2021 року у справі № 219/49/20 (провадження № 61-2924св21).
Судом першої інстанції на підставі належних та допустимих доказів установлено, що ОСОБА_1 була обізнана про те, що власником житлового будинку та земельної ділянки, яка є предметом спору, та на яке вона просить визнати право власності за набувальною давністю, була ОСОБА_4 , а тому не можна вважати володіння позивачем нерухомим майном, яке залишилась після смерті ОСОБА_4 , добросовісним. Смерть ОСОБА_4 та не оформлення іншими спадкоємцями права на спадщину після смерті останньої не давали позивачу підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
ОСОБА_1 , всупереч зазначеним вимогами закону, не було доведено сукупності вище вказаних обставин, які є підставою для визнання права власності за набувальною давністю.
Крім того, сам по собі факт користування нерухомим майном не може бути підставою для виникнення у позивачки права власності на нього за набувальною давністю у розумінні ст. 344 ЦК України. 
Доводи апеляційної скарги про добросовісність, відкритість, безперервність володіння позивачкою вищевказаним нерухомим майном та можливість визнання за нею права власності на житловий будинок та земельну ділянку за набувальною давністю в порядку, визначеному ст. 344 ЦК України, не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. 
Отже за встановлених обставин справи та вимог закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання за позивачкою права власності на вказане нерухоме майно за набувальною давністю у порядку ч. 1 ст. 344 ЦК України.
Таким чином колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування ухваленого рішення. 
Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягають. 
Враховуючи предмет та ціну позову, дана справа відповідно до п. 1, п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, а тому касаційному оскарженню згідно п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.
Керуючись ст. ст. ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375; 381; 382; 389 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Неговської Ірини Володимирівни залишити без задоволення.
Рішення Сумського районного суду Сумської області від 08 листопада 2021 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і відповідно до п. 1, п. 2 ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:                                                        Т.А. Левченко

Судді :                                                                В.І. Криворотенко

                                                                       С.С. Ткачук