КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ   СУД   

Справа  757/4299/14-ц                                                                                        Головуючий у І-й інстанції - Середа К.О.
апеляційне провадження № 2-ц/824/16991/2021                                               Доповідач Заришняк Г.М
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня  2021 року Київський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого - Заришняк Г.М.
Суддів - Кулікової С.В., Рубан С.М.
при секретарі -  Діденку А.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 червня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-
 
                                                  В С Т А Н О В И В :
 
У березні 2014 року ПАТ «Родовід Банк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просило стягнути солідарно з ОСОБА_2 та з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором № 77.1/АА-00732.08.2 від 10.04.2008р. в сумі 15 221,57 доларів США (тіло, відсотки) та 3 339 695,09 грн. (пені, 3% річних); та суму сплаченого судового збору в розмірі 3 654,00 грн. 
В обґрунтування позову Товариство вказувало, що  в порушення взятих на себе зобов`язань за кредитним договором № 77.1/АА-00732.08.2 від 10.04.2008р., додаткової угоди до кредитного договору від 10.04.2008р., договору поруки від 10.04.2008р., ані ОСОБА_2 , ані ОСОБА_3 , як поручителем, не було повернуто суму кредиту, не сплачено суму процентів за користування кредитом та суму нарахованої пені за прострочення виконання зобов`язань, у зв`язку із чим загальна сума заборгованості станом на 03.01.2014 р. становить 15 221,57 доларів США (тіло, відсотки) та 3 339 695,09 грн.(пеня, 3% річниз), з яких: сума заборгованості за кредитом - 15 181,00 доларів США, сума заборгованості за відсотками - 40,57 доларів США, загальна сума пені за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості - 3 322 637,63 грн., загальна сума 3% річних від суми простроченої кредитної заборгованості - 17 057,46 грн.
Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 05 червня 2014 року позов ПАТ «Родовід Банк» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у солідарному порядку на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитом та відсотками у сумі 15 221,57 доларів США та 3 339 695,09 грн. - пені та 3 % річних. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постановою Апеляційного суду м. Києва від 05 червня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 червня 2014 року - без змін.
Постановою Верховного Суду від 08 квітня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.
Заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 червня 2014 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 05 червня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» заборгованості за кредитним договором скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення.
У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до     ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.
У грудні 2019 року відповідач  ОСОБА_2 також подав заяву про перегляд заочного рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 червня 2014 року.
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 16 липня 2020 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд вказаного заочного рішення відмовлено.
У серпні 2020 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 червня 2014 року разом із заявою про застосування позовної давності до пред`явлених банком позовних вимог.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм  матеріального  та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов залишити без задоволення.
Постановою Київського апеляційного суду від 02 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 червня 2014 року - без змін.
Постановою Верховного Суду від 03 листопада 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Постанову Київського апеляційного суду від 02 лютого 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної скарги. 
В судовому  засіданні суду  апеляційної інстанції  адвокат Громова М.Є., діюча в інтересах  ОСОБА_2 , підтримала подану апеляційну скаргу зх. підстав та доводів, викладених в ній.
Інші учасники справи  не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлені належними чином, про причини своєї неявки суд не повідомили, правлом подачі відзиву на подану апеляційну скаргу не скористались.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення  суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  підлягає частковому з таких підстав.
 За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 367, частини першої статті 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України.
Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).
Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 10 квітня 2008 року між ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 16 560 доларів США зі сплатою 12,50% річних зі строком повернення до 10 квітня 2015 року.
На забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором, 10 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_3 був укладений договір поруки.
20 жовтня 2008 року між банком та ОСОБА_2 була укладена додаткова угода до кредитного договору, якою його сторони збільшили процентну ставку за користування кредитними коштами з 12,50% річних до 16% річних.
Свої зобов`язання за кредитним договором банк виконав повністю, що підтверджується заявою на видачу готівки № 1367-61 від 10.04.2008, відповідно до якої ОСОБА_2 отримав кошти у сумі 16 560, 00 доларів США, еквівалент у гривнях -                     83 628,00 грн., однак в порушення умов кредитного договору ОСОБА_2 не виконуються взяті на себе зобов`язання щодо погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом, в результаті чого виникла заборгованість.    
Відповідно до наданого банком розрахунку, позичальник належним чином не виконував умови кредитного договору щодо повернення кредиту, у зв`язку із чим станом на 03 січня   2014 року у нього перед банком утворилась заборгованість за кредитним договором в розмірі 15 221,57 доларів США та 3 339 695,09 грн, з яких: 15 181 доларів США - тіло кредиту; 40,57 доларів США - проценти; 3 322 637,63 грн - пеня; 17 057,46 грн - 3 % річних від суми простроченої заборгованості (а.с. 26). 
Даний розрахунок заборгованості сумнівів у колегії суддів не викликає, оскільки підтверджується матеріалами справи й відповідачем  ОСОБА_2 належним чином не спростований.
Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
 Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_2 вказував  на те, що позовна заява подана ПАТ «Родовід Банк» з пропуском позовної давності, а також те, що він був неналежно повідомлений про час і місце розгляду справи в місцевому суді, у зв`язку з чим не мав можливості подати відповідні докази на спростування заявлених банком позовних вимог,  до апеляційної скарги додана ним заява про застосування строків позовної давності (т.2 а.с.142-143). 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. 
Як видно зі справи, в позовній заяві ПАТ «Родовід Банк» зазначило, що адресою місця проживання відповідача ОСОБА_2  АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 2). 
До відкриття провадження в цій справі суд першої інстанції направив до Відділу АДР ГУ ДМС України в місті Києві запит, в якому просив надати інформацію про зареєстроване місце проживання (перебування)   ОСОБА_2   (том 1, а. с. 34).
Згідно з отриманою місцевим судом інформацією відповідач ОСОБА_1 знятий з реєстрації місця проживання за адресою:  АДРЕСА_1 , та станом на 21 березня 2014 року зареєстрований за іншою адресою: АДРЕСА_2 (том 1, а. с. 37).
За змістом абзацу 5 частини п`ятої статті 74 ЦПК України 2004 року, що діяв на час розгляду справи, лише у разі відсутності відповідача за зареєстрованою адресою його проживання (перебування), вважалося, що судовий виклик або судове повідомлення вручені належним чином.
У пунктах 47, 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17-ц (провадження № 14-507цс18) вказано, що приписи ЦПК України   на момент ухвалення заочного рішення, так і на момент розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Окрім того, за змістом висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду (пункт 31 постанови від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц).
В матеріалах справи містяться поштові конверти, адресовані місцевим судом ОСОБА_2 на обидві вищевказані адреси, разом із повідомленнями про вручення поштового відправлення, які повернуті відділенням поштового зв`язку до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання», а не через відсутність відповідача за зареєстрованою адресою його проживання (том 1, а. с. 44, 55, 56, 59, 60, 67, 68).
Також відповідач  ОСОБА_2  викликався до суду першої інстанції через оголошення у пресі (том 1, а. с. 75-78).
Частиною дев`ятою статті 74 ЦПК України 2004 року передбачено, що відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі.
Системний аналіз вказаної норми процесуального права свідчить про те, що оголошення у пресі не є належним способом виклику особи в судове засідання в разі злісного ухилення від явки, чи умисного неотримання судової повістки або коли вона, зокрема деякий час дійсно відсутня за місцем проживання (чи роботи) за будь-яких причин (відрядження, хвороба, знаходження на заробітках тощо), а такий виклик здійснюється лише у випадку, коли фактичне місце проживання або місцезнаходження особи невідоме.
Таким чином, суд першої інстанції розглянув справу, не повідомивши належним чином ОСОБА_2  про час та місце судового засідання.
У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18),   Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи в суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей для подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести в суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним в суді першої інстанції.
Відповідно до частин першої-третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач з вернувся до суду з даним позовом 28.02.2014 р. 
Відповідно до п.3.1.2 Кредитного договору позичальник зобов`язався повернути отримані кредити згідно з умовами цього договору не пізніше 10 квітня 2015 р.
Із наявного у справі розрахунку станом на 03.01.2014 р. вбачається, що з 18.11.2008 р. по 03.01.2014 р. відповідач ОСОБА_2 не здійснив жодного місячного платежу за кредитом. 
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.
10.02.2014 р. на адресу відповідача ОСОБА_2 було надіслано позивачем вимогу № 18.1-11-б.б/691 щодо дострокового погашення кредитної заборгованості (т.1 а.с. 18), на які  ОСОБА_2 не відреагував, допущені порушення умов кредитного договору не усунув.
Відповідно до  п.3.1.1. Договору кредиту щомісяця до 10 числа (включно) кожного календарного місяця позичальник зобов`язався частково погашати  заборгованість за кредитами в сумі 197, 14 доларів США та нараховані проценти.
З урахування  строку позовної давності на користь позивача підлягає стягненню   в межах трьох років з  28.02.2011р.  по 01.01.2014 р.: заборгованість за кредитним договором в сумі 9659, 86 доларів США, виходячи із щомісячних платежів за кредитом 197, 14 доларів США та дострокового стягнення заборгованості за кредитом, що по курсу НБУ станом на час розрахунку на 03.01.2014 р. становить 77 211 грн. 26 коп., заборгованість за процентами за цей період в сумі  40, 57 доларів США, що за курсом НБУ становить 324 грн.28 коп. та три відсотки річних від простроченого простроченого кредиту в сумі 6 568 грн.32 коп. Підлягає також стягненню й пеня в розмірі 16 % за один рік за період з  28.02.2013р. по 01.01.2014 р., що становить 967 грн.78 коп.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що згідно акту прийому-передачі транспортного засобу від 30 липня 2009 року уповноваженому представникові банку (позивача) - заступнику начальника відділу оперативної роботи з проблемними активами Сичову Ю.Є. було передано транспортний засіб марки SKODA модель FABIA, рік випуску 2007, реєстраційний номер НОМЕР_1 з метою реалізації банком даного автомобіля та закриття кредитних зобов`язань, згідно витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів вказаний автомобіль зареєстровано 07.03.2013 р., не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вказані документи не містять  інформації щодо вартості переданого автомобіля та дати і суми реалізації указаного автомобіля або   вартості автомобіля в разі прийняття банком автомобіля на баланс, що позбавляє суд можливості врахувати вартість переданого відповідачем транспортного засобу при визначенні суми заборгованості за кредитним договором.
Представник відповідача ОСОБА_2    в суді апеляційної інстанції  не надала будь-яких доказів на підтвердження вказаних обставин та не заявила клопотання про витребування доказів щодо вартості автомобіля на час передачі його позивачу або на час його продажу.
Відповідно до вимог ч.7 ст.81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
ОСОБА_2 не позбавлений  можливості  на стадії виконання судового рішення витребувати  у ПАТ «Родовід Банк» відомості щодо вартості автомобіля на час передачі його позивачу або на час його продажу  та просити  Банк про зарахування  вартості  автомобіля  в рахунок  заборгованості за кредитним  договором.
Інші доводи апеляційної скарги не є підставами скасування судового рішення. 
З огляду на викладене,  рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_2 заборгованості  за кредитним договором необхідно змінити, виклавши резолютивну частину судового рішення в наступній редакції: стягнути з  ОСОБА_2  на користь  ПАТ  «Родовід Банк»  заборгованість за кредитним договором в сумі  9659,86 доларів США, що за курсом НБУ в гривневому еквіваленті становить 77 211,26 грн., заборгованість по процентах в сумі 40,57 доларів США, що  за курсом НБУ в гривневому еквіваленті становить 324 грн. 28 коп., пеню  в сумі 967 грн. 78 коп. та 6 568 грн. 22 коп. -  3% річних.
Керуючись   ст.ст.367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний  суд, -
 
П О С Т А Н О В  И В :
 
Апеляційну скаргу   ОСОБА_1  - задовольнити частково.
Заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 червня 2014 року в частині стягнення  з   ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором №77.1/АА-00732.08.2 від 10 квітня 2008 року -  змінити.
Стягнути з  ОСОБА_2  (ІПН НОМЕР_2 ) на користь  Публічного акціонерного товариства  «Родовід Банк»  заборгованість за кредитним договором в сумі  9659,86 доларів США, що за курсом НБУ в гривневому еквіваленті становить 77 211,26 грн., заборгованість по процентах в сумі 40,57 доларів США, що  за курсом НБУ в гривневому еквіваленті становить 324 грн. 28 коп., пеню  в сумі 967 грн. 78 коп. та 6 568 грн. 22 коп. -  3% річних.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає  законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 дня до Верховного Суду з дня виготовлення повної постанови.    
 
Повний текст постанови виготовлений  20 грудня 2021 року.
 
 Головуючий
 
  Судді: