ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

08 лютого 2022 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 741/965/20
Головуючий у першій інстанції – Бойко В. І.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/323/22

Чернігівський апеляційний суд у складі:
головуючої – судді:  Шитченко Н.В.,
суддів:  Висоцької Н.В., Мамонової О.Є., 
із секретарем:  Патук А.А.
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 , 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 18 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,   
місце ухвалення судового рішення – м. Бобровиця.

                                      У С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , у якому просила визнати автомобіль марки Hyundai Tucson державний номерний знак НОМЕР_1 , вартістю 313 500 грн, спільною сумісною власністю подружжя та здійснити його поділ в двох рівних частках у грошовому виразі, стягнувши з відповідача на її користь 1/2 частину його вартості, що становить 156 750 грн.
У мотивування заявлених вимог зазначила, що з 08 серпня 1987 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Бобровицького районного суду від 04 вересня 2017 року розірвано.  За час перебування у шлюбі за кредитні кошти придбано спірний автомобіль, на купівлю якого вона надавала згоду. Погашення кредиту здійснювалося за рахунок сімейних коштів. Після розірвання шлюбу колишній чоловік продовжує користуватися транспортним засобом. Оскільки угоди про добровільний поділ майна між сторонами не досягнуто, вважає, що спірний автомобіль підлягає розподілу в рівних частках шляхом стягнення з відповідача на її користь половини вартості автомобіля.
Ухвалою від 14 серпня 2020 року Чернігівський апеляційний суд визначив підсудність даної цивільної справи Бобровицькому районному суду Чернігівської області (т. 1 а.с. 42).
У листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , в якому просив залишити у його власності житловий будинок, розташований у АДРЕСА_1 , стягнувши на користь ОСОБА_2 1/2 частку його вартості, а також розділити рухоме майно (меблі, предмети побуту та домашнього вжитку), виділивши йому в рахунок належної частки телевізор «Грюндік» вартістю 1 000 грн.
Ухвалою Бобровицького районного суду від 18 листопада 2021 року зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя залишено без розгляду (т. 1 а.с. 243-244).
Рішенням від 18 листопада 2021 року Бобровицький районний суд позов ОСОБА_2 задовольнив. Визнав автомобіль марки Hyundai Tucson, державний номерний знак НОМЕР_1 , загальною вартістю 313 500 грн, спільною сумісною власністю подружжя та здійснив його поділ в двох рівних частках у грошовому виразі, стягнувши з ОСОБА_2 на користь позивачки 156 750 грн. Вирішив питання розподілу судових витрат.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на ухвалення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення суду змінити та частково задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 з урахуванням вартості автомобіля, визначеної експертом.
В обґрунтування доводів скарги відповідач, не заперечуючи факту придбання спірного транспортного засобу в період шлюбу та необхідність його поділу, вважає завищеною і такою, що не доведена належними доказами, визначену позивачкою вартість автомобіля. 
На переконання відповідача, наданий стороною позивача звіт про незалежну оцінку автомобіля не є висновком експерта в контексті ст. 102-104 ЦПК України, оскільки складений не експертом, а суб`єктом оціночної діяльності, який не попереджався про кримінальну відповідальність. У зв`язку з наведеним просив призначити у справі судову автотоварознавчу експертизу для визначення дійсної вартості транспортного засобу.
Посилався на відсутність фінансової можливості сплатити колишній дружині визначену рішенням грошову суму та звертав увагу суду на те, що під час перебування у шлюбі, крім спірного транспортного засобу, сторони придбали численні речі домашнього вжитку, меблі, побутову техніку, будівельні матеріали, які залишилися позивачці, як компенсація за автомобіль, про що було досягнуто усної домовленості при розлученні. 
У наданому відзиві представник позивачки – адвокат Калініченко О.В., вважаючи рішення суду законним і обґрунтованим та не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, просить у її задоволенні відмовити, а рішення суду – залишити без змін. 
Обґрунтовуючи відзив, представник позивачки зазначає, що у ході розгляду справи ОСОБА_2 заявив зустрічний позов, на доведення якого клопотав про призначення судової експертизи для визначення вартості спільного майна подружжя. Таким чином, будучи головою Носівського районного суду, відповідач очевидно обізнаний про умови та порядок призначення експертизи у справі. Сторона відповідача стверджує, що з огляду на тривалий строк розгляду даної справи ОСОБА_2 мав змогу заявити відповідне клопотання в суді першої інстанції або самостійно провести експертизу транспортного засобу, який знаходиться у його володінні, проте, таким правом не скористався, а в апеляційній скарзі не указує причин неможливості проведення відповідної експертизи у суді першої інстанції.
Наголошує на тому, що на підтвердження вартості автомобіля позивачкою надано звіт про оцінку рухомого майна, який не спростовано іншими доказами під час розгляду справи стороною відповідача. Заявлене клопотання про проведення судової автотоварознавчої експертизи є спробою відповідача зменшити вартість автомобіля з огляду на період його експлуатації саме ОСОБА_2 .  
Просила стягнути з ОСОБА_2 понесені її довірителькою витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 25 150 грн, які документально підтверджені.
У судове засідання сторони не з`явилася, відповідно до положень ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважаються належним чином повідомленими про час і місце судового розгляду (т. 2 а.с. 32, 33). 
До початку судового засідання адвокат Гринь Л.В. надала письмове клопотання про відкладення розгляду справи через неможливість явки її довірителя, оскільки він перебуває у відпустці за межами Чернігівської області. 
Разом з тим, наведене клопотання не може бути задоволено, виходячи з наступних обставин. У суді першої інстанції інтереси ОСОБА_2 представляла адвокат Гринь Л.В. на підставі ордерів про надання правничої (правової) допомоги  № 1005996, № 1008107 (т. 1 а.с. 107, 123, 240). Указані ордери не містили повноважень на представництво адвокатом відповідача в Чернігівському апеляційному суді. Апеляційна скарга підписана ОСОБА_2 особисто. На підтвердження повноважень в суді апеляційної інстанції адвокатом Гринь Л.В. до клопотання про відкладення розгляду справи додано ордер про надання правничої (правової) допомоги № 1024849 (т. 2 а.с. 37), який видано на представництво інтересів ОСОБА_3 в Чернігівському апеляційному суді. Отже, колегія суддів вважає, що адвокатом не надано визначених нормами ЦПК України документів на підтвердження повноважень представляти інтереси ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції в даній справі. Особисто від ОСОБА_2 клопотань щодо відкладення судового розгляду з посиланням на докази поважності причин неявки в судове засідання не надходило. 
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду – без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з доведеності того факту, що спірне майно – автомобіль марки Hyundai Тucson, державний номерний знак НОМЕР_1 , набуте у шлюбі за спільні кошти, а отже є спільною сумісною власністю подружжя, і частки у праві власності дружини та чоловіка є рівними.

Вирішуючи питання щодо поділу майна у визначений позивачкою спосіб, районний суд указав про недоцільність залишення автомобіля у спільній власності, виходячи з того, що сторони припинили спільне проживання і ведення спільного побуту, їх стосунки на даний час є конфліктними і можуть розглядатись як такі, що унеможливлюють досягнення згоди з приводу користування спільним автомобілем. Суд визнав за необхідне залишити автомобіль відповідачу зі стягненням з нього грошової компенсації, оскільки саме позивачка виявила згоду на припинення її права власності на спірне майно з отриманням грошової компенсації, і саме відповідач користується даним автомобілем після розірвання шлюбу і має право керування транспортним засобом.
Дійшовши висновку про необхідну для відшкодування суму, як компенсацію за 1/2 частину автомобіля у розмірі 156 750 грн, районний суд виходив з ринкової вартості транспортного засобу, встановленої звітом про оцінку майна, указавши, що визначена стороною позивача вартість автомобіля жодними протилежними доказами відповідачем не спростована.
Суд апеляційної інстанції погоджується з наведеним висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства. 
У справі встановлено, що сторони з 08 серпня 1987 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Бобровицького районного суду від 04 вересня 2017 року розірвано (т. 1 а.с. 13, 14-15).
Своєю заявою від 14 вересня 2012 року ОСОБА_2 надала згоду на укладення її чоловіком – ОСОБА_2 договору застави автомобіля марки Hyundai Tucson, державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить їм на праві спільної сумісної власності із заставодавцем на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , виданого Ніжинським ВРЕР УДАІ УМВС України в Чернігівській області 13 вересня 2012 року, одержання заставодавцем кредитних коштів та їхнього використання відповідно до умов  кредитного договору № 13/0260-2012, з метою забезпечення виконання зобов`язань, зазначених у договорі (т. 1 а.с. 16).
За даними декларації про доходи ОСОБА_2 , який обіймає посаду голови Носівського районного суду Чернігівської області, за 2019 рік відповідачу з 13 вересня 2012 року на праві власності належить легковий автомобіль Hyundai Tucson, 2012 року випуску (т. 1 а.с. 27-31). 
З наданого позивачкою звіту про незалежну оцінку майна, складеного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «ГЛОБАЛ БІЗНЕС ЕНД ПРОПЕРТІ СОЛЮШНЗ», вбачається, що ринкова вартість колісного транспортного засобу Hyundai Tucson, реєстраційний номер НОМЕР_1 , шасі НОМЕР_3 , станом на 10 червня 2020 року становить 313 500 грн (т. 1 а.с. 8-12).
Звернувшись з позовом про визнання транспортного засобу об`єктом спільної власності подружжя та проведення його поділу, ОСОБА_2 зазначала, що у період подружнього життя з ОСОБА_2 за спільні кошти придбано автомобіль, проте згоди щодо поділу цього майна з колишнім чоловіком не  досягнуто.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.
Відповідно до приписів ст.ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.
Статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до роз`яснень, викладених  у п. 22 постанови Пленуму ВСУ № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частини 4 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації (п. 25 постанови). 
Частинами 1, 2 ст. 364 ЦК України встановлено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі ст. 364 ЦК України.
Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Суд першої інстанції, в повній мірі проаналізувавши вищенаведені норми та вивчивши матеріали справи, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , пославшись на їх доведеність наявними у справі доказами.
У справі встановлено та не заперечується сторонами факт придбання транспортного засобу Hyundai Tucson, реєстраційний номер НОМЕР_1 у період подружнього життя. На даний час спірний автомобіль зареєстрований на праві власності за ОСОБА_2 .
Оскаржуючи судове рішення та не визнаючи заявлені позовні вимоги про поділ майна подружжя, ОСОБА_2 не погоджується з визначеною позивачкою вартістю транспортного засобу, вважаючи її завищеною і не підтвердженою належними доказами. Проте, такі доводи відхиляються апеляційним судом, з огляду на наступне. 
Суд першої інстанції, вирішуючи питання про суму відшкодування співвласнику майна, як компенсацію за 1/2 частину автомобіля, виходив з вартості транспортного засобу, що встановлена звітом про оцінку майна, який надано стороною позивача.
За змістом ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
У апеляційній скарзі міститься клопотання відповідача про призначення судової автотоварознавчої експертизи з метою визначення дійсної вартості спірного автомобіля, оскільки ОСОБА_2 вважає визначену позивачкою вартість транспортного засобу завищеною. На думку відповідача, апеляційний суд має виходити в ході розгляду даної справи, вирішуючи питання про розмір компенсації співвласнику, саме з експертного висновку. Проте апеляційний суд відхиляє указані доводи, як необґрунтовані, зважаючи на таке. 
ОСОБА_2 є головою Носівського районного суду Чернігівської області, має вищу юридичну освіту та професійний досвід у сфері відправлення правосуддя. Наведене дає колегії суддів підстави вважати, що відповідач повно та всебічно обізнаний про принцип змагальності цивільного судочинства, порядок розгляду цивільних справ, подання доказів та клопотань. Крім того, під час розгляду справи у районному суді ОСОБА_2 мав правовий супровід в особі адвоката Гринь Л.В., яка за укладеним 24 березня 2021 року договором надавала відповідну правничу допомогу.     
Проте, у ході розгляду справи судом першої інстанції наданий стороною позивача звіт про оцінку автомобіля належними та допустимими доказами не спростовано, що знайшло своє відображення у рішенні суду. ОСОБА_2 жодних доказів на підтвердження дійсної вартості транспортного засобу надано не було, як і не було заявлено відповідного клопотання про призначення у справі судової автотоварознавчої експертизи. 
Апеляційний суд погоджується з доводами відзиву на апеляційну скаргу щодо наявної у відповідача можливості самостійно замовити та надати до суду першої інстанції висновок експерта відповідно до положень ч. 1 ст. 106 ЦПК України з огляду на те, що транспортний засіб перебуває у його володінні. Заявляючи в апеляційній скарзі клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи, скаржник не указує жодних причин неможливості проведення такої експертизи в суді першої інстанції.
Відповідним процесуальним правом ОСОБА_2 скористався при подачі зустрічного позову, заявивши клопотання про призначення експертизи для встановлення вартості житлового будинку. У подальшому його представником подано клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи та судової товарознавчої експертизи, отже сторона відповідача, заявляючи про необхідність призначення експертизи, вважала її доцільною саме для визначення вартості майна.
З огляду на наведене вище колегія суддів не вбачає необхідності у задоволенні клопотання відповідача, заявленого в апеляційній скарзі, про призначення судової автотоварознавчої експертизи.
Апеляційний суд погоджується з висновком районного суду про те, що автотоварознавча експертиза не входить до переліку експертиз, призначення яких є обов`язковим відповідно до ст. 105 ЦПК України. Підстави для застосування положень ч. 1 ст. 103 ЦПК України при вирішенні клопотання відповідача також відсутні, оскільки однією з необхідних умов для призначення експертизи є неможливість встановити відповідні обставини справи без спеціальних знань. Разом з тим, як наведено вище, позивачкою надано на підтвердження доводів позову щодо вартості спірного автомобіля звіт про оцінку рухомого майна, який не спростовано іншими поданими стороною відповідача доказами. Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що наданий ОСОБА_2 звіт про оцінку рухомого майна не є належним доказом на підтвердження його вартості, є припущенням, на яких не може ґрунтуватись судове рішення. 
Відхиляються також доводи апеляційної скарги про наявність між сторонами домовленості щодо поділу спільного майна подружжя, оскільки належних доказів на підтвердження указаних тверджень відповідачем не надано.
Ураховуючи наведене вище у сукупності, апеляційний суд приходить висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для скасування судового рішення, яке постановлене з дотриманням вимог закону. 
Вирішуючи заявлене у відзиві клопотання представника позивачки про відшкодування витрат  на професійну правничу допомогу у розмірі 25 150 грн, колегія суддів виходить з наступного.
Статтею 141 ЦПК України визначено порядок розподілу витрат між сторонами. Так, у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача (п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК).
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 УЦПК України).
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).
Згідно з приписами ч. 4, 5, 6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Представництво інтересів позивачки у суді апеляційної інстанції адвокат Калініченко О.В. здійснювала на підставі ордеру серії АА № 0017209 від 20 січня 2022 року (т. 2 а.с. 20) та договору  про надання правової допомоги від 15 січня 2022 року (т. 2 а.с. 21).    
За змістом п. 1 укладеного договору адвокат бере на себе зобов`язання щодо виконання функції представника клієнта в суді та надання юридичної допомоги для захисту прав, свобод і законних інтересів, а клієнт зобов`язується виплатити адвокату гонорар у розмірі, визначеним Додатком 1 до цього договору, за надання юридичних послуг та сплатити інші необхідні грошові витрати за послуги, про які йдеться у цьому договорі.
Згідно з Додатком 1 до договору про надання правової допомоги від 15 січня 2022 року гонорар адвоката за послуги, зазначені у п. 1 договору, виплачується у розмірі 25 150 грн (т. 2 а.с. 22). Отже, розмір гонорару (винагороди) за надання правової допомоги визначено у договорі у вигляді фіксованої суми та не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.
15 січня 2022 року адвокатом Калініченко О.В. було прийнято від ОСОБА_2 25 150 грн, як гонорар за договором про надання правової допомоги від 15 січня 2022 року, про що свідчить квитанція до прибуткового касового ордера № 7 від 15 січня 2022 (т. 2 а.с. 23).
Під час апеляційного розгляду стороною відповідача клопотання про необґрунтованість заявленого розміру витрат на правничу допомогу та його зменшення не заявлялось.
Верховний Суд у своїй постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 наголосив на тому, що адвокат не повинен підтверджувати розмір гонорару, якщо гонорар встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі.
Виходячи з наведеного вище та беручи до уваги наявність встановленого фіксованого розміру гонорару, а також факту отримання позивачкою послуг адвоката та документально підтверджених понесених нею витрат в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає можливим задовольнити заявлене клопотання про відшкодування понесених ОСОБА_2 у суді апеляційної інстанції витрат на правничу допомогу.   
Керуючись ст. 141, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, -

                                    П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 18 листопада 2021 року – без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 ) 25 150 (двадцять п`ять тисяч сто п`ятдесят) грн понесених витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 14 лютого 2022 року.

Головуючий:                                           Судді: