Справа № 161/1121/18 	Головуючий у 1 інстанції: Адамчук Г. М. 	
Провадження № 22-ц/802/1423/21  Категорія: 56 	  Доповідач: Осіпук В. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
30 листопада 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Осіпука В. В.,
суддів - Бовчалюк З. А., Федонюк С. Ю.,
з участю секретаря судового засідання Савчук О. В.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
відповідача ОСОБА_2 ,
представника відповідача ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Луцьке підприємство електротранспорту» до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок поновлення на роботу, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди у зв`язку з незаконним звільненням (в порядку регресу), за апеляційною скаргою позивача Комунального підприємства «Луцьке підприємство електротранспорту» на рішення Горохівського районного суду Волинської області від 02 вересня 2021 року,
                                       В С Т А Н О В И В :
У січні 2018 року КП «Луцьке підприємство електротранспорту» звернулося до суду із зазначеним позовом.
Покликалося на те, що відповідач ОСОБА_2 , перебуваючи на посаді директора КП «Луцьке підприємство електротранспорту», 8 вересня 2016 року підписав наказ №151-к про звільнення працівника цього підприємства ОСОБА_4 з роботи за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, а саме: за прогул без поважних причин.
Ввачаючи звільнення незаконним, ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до КП «Луцьке підприємство електротранспорту» про поновлення його на роботі, виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування завданої діями роботодавця моральної шкоди.
Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 31 травня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 було задоволено частково, визнано незаконним наказ КП «Луцьке підприємство електротранспорту» №151-к від 8 вересня 2016 року, поновлено його на посаді водія тролейбуса з 8 вересня 2016 року. Стягнуто з КП «Луцьке підприємство електротранспорту» на користь ОСОБА_4 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 28158 грн 21 коп., 3000 грн відшкодування моральної шкоди, 4400 гривень понесених судових витрат та сплачений в дохід держави судовий збір в розмірі 4032 грн. На виконання рішення апеляційного суду вказані грошові суми були повністю перераховані комунальним підприємством стягувачу. Крім того, підприємство сплатило виконавчий збір в цій справі на суму 20536 грн 65 коп.
Враховуючи наведені обставини та посилаючись на ст. 237 КЗпП України позивач, уточнивши позовні вимоги, просив суд стягнути з відповідача на свою користь 54553 грн 73 коп., як зворотну вимогу (регрес) до винної особи за заподіяну підприємству матеріальну шкоду оплатою звільненому працівникові вимушеного прогулу та відшкодування йому моральної шкоди, сплатою судових витрат та виконавчого збору.
Рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 02 вересня 2021 року в задоволенні позову КП «Луцьке підприємство електротранспорту» відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач КП «Луцьке підприємство електротранспорту», вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним і необґрунтованим, прийнятим судом з порушенням норм матеріального права, просив його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, не врахував вимоги трудового законодавства про те, що матеріальна відповідальність службової особи, за незаконне звільнення працівника та виплату йому грошових коштів за період вимушеного прогулу, настає незалежно від форми вини цієї службової особи та ніяк не пов`язано із подальшим звільненням службової особи із займаної посади на час розгляду даної справи в суді.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_3 , вважаючи рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.
Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з таких підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем під час судового розгляду даної справи не доведено факт персональної вини відповідача ОСОБА_2 у заподіянні матеріальної шкоди комунальному підприємству незаконним звільнення його працівника і як наслідок виплатою останньому середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.
Також суд вважав, що відповідач не може нести матеріальну відповідальність перед позивачем, оскільки на час звернення до суду з цим позовом звільнений із зайнятої посади і не є працівником підприємства.
Встановлено, що КП «Луцьке підприємство електротранспорту» засноване на комунальній власності територіальної громади міста Луцька, а його засновником є територіальна громада міста Луцька, в особі Луцької міської ради Волинської області, що підтверджується п.п.1.1, 1.2 Статуту КП «Луцьке підприємство електротранспорту», затвердженого рішенням Луцької міської ради 31 серпня 2016 року №12/24.
Відповідно до п. 1.5 цього статуту вказане підприємство є юридичною особою, користується закріпленим за ним майном на праві господарського відання, має право від свого імені укладати договори, набувати майнові і немайнові права та нести обов`язки, бути позивачем та відповідачем у судах, займатися діяльністю, яка відповідає напрямкам, передбаченим цим статутом.
У перод з 29 березня 2016 року по 29 червня 2017 року відповідач ОСОБА_2 працював на посаді директора КП «Луцьке підприємство електротранспорту»
Наказом директора підприємства №151-к від 8 вересня 2016 року ОСОБА_2 було звільнено з роботи водія тролейбуса ОСОБА_4 на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, за прогул без поважних причин.
Крім того встановлено, що рішенням Апеляційного суду Волинської області від 31 травня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 до КП «Луцьке підприємство електротранспорту» про поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди було задоволено частково. Визнано незаконним наказ КП «Луцьке підприємство електротранспорту» №151-к від 8 вересня 2016 року, поновлено ОСОБА_4 на посаді водія тролейбуса з 8 вересня 2016 року, стягнуто з підприємства на його користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 28158 грн 21 коп., 3000 грн моральної шкоди, 4400 грн понесених судових витрат та сплачений ним в доход держави судовий збір в розмірі 4032 грн.
Як вбачається з наявних в матеріалах справи платіжних доручень, присуджені до стягнення судом грошові кошти були виплачені КП «Луцьке підприємство електротранспорту» незаконно звільненому працівнику ОСОБА_4 в період з червня 2017 року по липень 2017 року.
Відповідно до пункту 8 частини першої статті 134 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу.
За змістом ст. 237 цього Кодексу, суд покладає на службову особу, вину у незаконному звільненні працівника, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення здійснено з порушенням закону.
Отже, за цим законом обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, покладається на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі; відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 33 постанови від 11 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з подальшими змінами), що при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, виконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію пункту 8 частини першої статті 134 та нової редакції статті 237 КЗпП України (з 11 квітня 1992 року) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше.
Враховуючи зазначені норми матеріального права та встановлені обставини справи з яких слідує, що працівника ОСОБА_4 було звільнено з роботи із порушенням закону, а саме за наказом директора КП «Луцьке підприємство електротранспорту» відповідача ОСОБА_2 , що підтверджується постановою Апеляційного суду Волинської області, то останній як службова особа, яка видала наказ про звільнення, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.
Згідно статті 136 КЗпП України покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, а керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника.
У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду.
Стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу.
Аналіз ст.136 КЗпП України дає підстави для висновку, що звернення до суду із позовом про відшкодування шкоди, заподіяної підприємству його керівником, здійснюється вищестоящим в порядку підлеглості органом, лише у разі перебування цього керівника на своїй посаді на час звернення до суду.
Оскільки КП «Луцьке підприємство електротранспорту» звернулось із даним позовом до відповідача ОСОБА_2 , в той час як останній вже був звільнений із займаної посади, то таке звернення не суперечить вимогам закону та відповідає змісту п. 1.5 статуту підприємства, що надає йому право бути позивачем у судах, а також те, що на виконання рішення апеляційного суду незаконно звільненому працівникові КП «Луцьке підприємство електротранспорту» було виплачено середньомісчяний заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 28158 грн 21 коп., то саме ця сума, заподіяної підприємству шкоди, підлягає стягненню на користь останнього з його бувшого керівника – відповідача ОСОБА_2 , шляхом часткового задоволення позову.
За наведених обставин та з урахуванням вимог п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, оскаржуване рішення суду першої інстанції, на думку колегії суддів, як таке, що ухвалене з допущенням невідповідності викладених у ньому висновків обставинам справи і неправильним застосуванням норм матеріального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.
Згідно вимог ст. 141 ЦПК України, сплачений позивачем КП «Луцьке підприємство електротранспорту» за подання позовної заяви та апеляційної скарги судовий збір, підлягає відшкодуванню відповідачем у розмірі 2685 грн 79 коп., що є пропорційним розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,- 
                                          У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу позивача Комунального підприємства «Луцьке підприємство електротранспорту» задовольнити частково.
Рішення Горохівського районного суду Волинської області від 02 вересня 2021 року в цій справі скасувати.
Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Луцьке підприємство електротранспорту» у порядку зворотної вимоги (регресу) матеріальну шкоду у розмірі 28158 (двадцять вісім тисяч сто п`ятдесят вісім) грн 21 коп.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Луцьке підприємство електротранспорту» понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2685 (дві тисячі шістсот вісімдесят п`ять) грн 79 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий

Судді