ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

05 січня 2022 року 	м.Суми	

Справа №589/822/17 
Номер провадження 22-ц/816/22/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Левченко Т. А. 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 22 вересня 2021 року, ухвалене у складі судді Євдокімової О.П. у м. Шостка Сумської області, повний текст рішення виготовлено 22 вересня 2021 року 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання укладеного договору недійсним, 

в с т а н о в и в :

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, свої вимоги мотивував тим, що 08 квітня 2016 року між ним та ОСОБА_1 укладено договір позики, оформлений розпискою, відповідно до умов якого, він передав відповідачу грошову суму еквівалентну 2400 доларам США, зі строком повернення до 01 липня 2016 року. 
Посилаючись на те, що відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, борг у визначені розпискою строк повернуто не було, просив стягнути з нього позику у сумі 65019 грн 12 коп., та три проценти річних, що становить 1287 грн 91 коп. 
Будучи незгодним з первісним позовом, ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визнати договір позики, що підтверджується розпискою від 08 квітня 2016 року, укладеним між ним та ОСОБА_2 , недійсним. Свої вимоги обґрунтовував тим, що розписка була написана ним під тиском та фізичним та психологічним примусом, а через декілька днів він звернувся до відділку поліції із заявою про вчинення відносно нього кримінального правопорушення
Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 22 вересня 2021 року первісний позов ОСОБА_2 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 66307 грн 03 коп. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по відшкодуванню судового збору в сумі 663 грн 08 коп. 
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмолено. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити, а його зустрічним позов задовольнити в повному обсязі. 
Апеляційну скаргу мотивує тим, що судом першої інстанції не було встановлено справжню правову природу правовідносин між сторонами, які виникли з його трудової діяльності. Стверджує, що зазначена в розписці сума коштів - 65019 грн 12 коп. є виявленою в ТОВ «ІТЕК ПЛЮС» нестачею, відповідальність за яку покладено на нього. Наголошує на тому, що грошові кошти йому фактично не передавалися, а тому відсутні правові підстави для задоволення вимог ОСОБА_2 . 
Посилаючись на те, що не була встановлена наявність між сторонами правовідносин за договором позики, дійсність та достовірність договору позики спростована, факт отримання коштів не підтверджена належними доказами у справі, а тому, на переконання заявника апеляційної скарги, укладений договір позики є недійсним. 
ОСОБА_2 та його представником - адвокатом Брайко Ю.В. подані відзиви на апеляційні скарги, в яких посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення, просять його залишити без змін, а доводи апеляційної скарги без задоволення. При цьому вказують на те, що розписка ОСОБА_1 написана добровільно, без примусу в присутності нотаріуса, кошти були отримані ним в борг для погашення заборгованості відповідача перед підприємством та на лікування батька. 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи те, що апеляційна скарга подана на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що надана розписка підтверджує як факт укладення договору позики, так і факт отримання відповідачем від позивача обумовленої в розписці грошової суми. З огляду на те, що строк повернення позики за розпискою від 08 квітня 2016 року закінчився, а ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором позики не виконав, борг позивачу ОСОБА_2 повернуто не було, суд першої інстанції дійшов до висновку, про обґрунтованість вимог останнього. 
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції визнав недоведеним факт написання ним розписки під впливом фізичного чи психологічного тиску. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають вимогам закону та обставинам справи. 
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 08 квітня 2016 року ОСОБА_1 була складена розписка, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_1 08 квітня 2016 року взяв в борг в ОСОБА_2 кошти в сумі еквівалентній 2400 доларів США, які зобов`язався повернути до 01 червня 2016 року (т. 1, а.с. 9). 
Листом від 10 березня 2021 року за підписом начальника Шосткинського РУП ГУНП в Сумській області повідомлено, що кримінальне провадження №12016200440001976 розпочате 02 травня 2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 355 КК України, за фактом примушення ОСОБА_1 до виконання цивільно-правових зобов`язань ОСОБА_2 , постановою слідчого СВ Шосткинського РУП Довженком М.С. від 17 лютого 2021 року закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення (т. 1, а.с. 241). 
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Таким чином, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі N 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року у справі N 6-79цс14, 11 листопада 2015 року у справі N 6-1967цс15.
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_2 , обґрунтовано виходив з того, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику. 
Усупереч доводів апеляційної скарги, наявність між сторонами позикових відносин підтверджується наявною у позивача розпискою ОСОБА_1 , яка підтверджує як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути ці кошти ОСОБА_2 до 01 липня 2016 року. Оскільки у визначений у розписці строк кошти ОСОБА_1 повернуті не були, у позивача були підстави для звернення з даним позовом.
Отримання ОСОБА_1 коштів в борг від позивача для погашення нестачі коштів, що виникла під час його роботи в ТОВ «ІТЕК ПЛЮС», не звільняє його від обов`язку виконати зобов`язання взяті на себе за договором позики. 
Колегія суддів погоджується і з рішенням суду першої інстанції в частині вирішення зустрічний позовних вимог про визнання недійним укладеного між сторонами договору позики.
Зокрема, частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з ч. 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 
Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Звертаючись до суду з зустрічним позовом, ОСОБА_1 , як на підставу недійсності укладеного між ним та ОСОБА_2 правочину, вказував на те, що він був вчинений ним під впливом фізичного та психологічного примусу. 
Відповідно до ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.
Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.
У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам роз`яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятисьяк стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.
Згідно із положеннями ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Проте, ОСОБА_1 інстанційним судам не було надано будь-яких доказів на підтвердження вчинення щодо нього фізичного чи психологічного тиску з боку позивача ОСОБА_2 під час складання і підписання боргової розписки. 
       В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує на не укладення договору позики, в зв`язку з не переданням коштів за розпискою, та не наводить доводів на спростування висновків суду першої інстанції про не встановлення обставин для визнання оспорюваного ним правочину недійсним з підстав, передбачених ст. 231 ЦК України. 
Присуджений до стягнення з ОСОБА_1 розмір заборгованості за договором позики, відповідачем у доводах апеляційної скарги не спростовується, а тому у відповідності до положень ч. 1 ст. 376 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається. 
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги не містять підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, яке є законним і обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 22 вересня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий -                                                                                     О.І. Собина

Судді:                                                                           О.Ю. Кононенко 

                Т.А. Левченко