Ухвала
 
14 квітня 2022 року
м. Київ
 
справа № 686/23137/20
провадження № 61-3090ск22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:   Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 грудня 2021 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 14 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Вищої ради правосуддя про відшкодування шкоди,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Держави Україна на свою користь 3 000 000 000 грн моральної шкоди та 30 012,60 грн майнової шкоди, завданої незаконним рішенням судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області Стефанишина С. Л. у справі                                 № 686/27966/19.
 
Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовано тим, що всупереч чинному законодавству держави Україна та в порушення статті 19 Конституції України, суддя Хмельницького міськрайонного суду Стефанишин С. Л. 20 січня 2020 року у справі № 686/27966/19 ухвалив рішення про визнання неподаною та повернення йому позовної заяви до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області, Державної казначейської служби про відшкодування шкоди, завданої незаконною та протиправною бездіяльністю слідчого СВ Хмельницького ВП ГУНП в Хмельницькій області Петриченко Д. О. Вказана вище ухвала суду була скасована постановою Хмельницького апеляційного суду від 03 березня 2020 року. Вказував, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, які він переніс під час усвідомлення незаконності рішення судді, оскільки у нього виникли негативні переживання, почуття тривоги, душевного болю, страху і занепокоєння за своє психологічне здоров`я та часткову втрату стресостійкості. Раптове хвилювання і душевні страждання викликали у нього високий рівень емоційної напруги, а відчуття образи та приниженої гідності змусили витрачати свій дорогоцінний час задля поновлення його прав. Крім того, йому була завдана майнова шкода, оскільки він витратив три години свого часу на написання та подачу до канцелярії суду апеляційної скарги на ухвалу суду від 20 січня 2020 року, а також витратив кошти на проїзд громадським транспортом та роздруківку апеляційної скарги. 
 
Ярмолинецький районний суд Хмельницької області рішенням від 07 грудня                    2021 року в задоволенні позову відмовив.
 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними, оскільки ОСОБА_1 не довів факт заподіяння йому майнової і моральної шкоди діями суду першої інстанції, що не пов`язані із здійсненням правосуддя, яке має на меті прийняття акта органом судової влади, приниження його гідності внаслідок порушення вимог закону, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями судді та наслідками, зазначеними ним у позові. Крім того, позивачем не надано доказів, які б підтверджували факт допущення Вищою радою правосуддя протиправної бездіяльності та існування причинно-наслідкового зв`язку між такою бездіяльністю і порушеннями при розгляді цивільної справи № 686/27966/19.
 
Хмельницький апеляційний суд постановою від 14 лютого 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 07 грудня 2021 року - без змін.
 
Судове рішення апеляційний суд мотивував тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
 
ОСОБА_1 15 березня 2022 року подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області              від 07 грудня 2021 року та постанову Хмельницького апеляційного суду                            від 14 лютого 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення винесені з особливою зухвалістю та витонченим цинізмом, порушують принцип правової визначеності та комплексний принцип конституційного верховенства права. Також, посилається на те, що право відповідача визначати хто буде здійснювати його процесуальне представництво не може бути перекладено як обов`язок на позивача. 
 
Заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16, від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 та постановах Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 686/20012/18,    від 25 липня 2018 року у справі № 638/6944/16, від 25 квітня 2019 року у справі               № 638/17403/15, від 10 жовтня 2018 року у справі № 638/1892/16, від 26 вересня 2018 року у справі № 638/12068/16, від 11 липня 2018 року у справі                              № 638/12259/16, від 09 жовтня 2019 року у справі № 646/1591/18, від 27 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, від 17 грудня 2018 року у справі № 509/4156/15, від 06 лютого 2019 року у справі            № 199/6713/14, від 19 грудня 2018 року у справі № 640/14909/16, від 12 березня 2020 року у справі № 761/991/18, від 27 січня 2020 року у справі № 577/3791/18,              від 22 січня 2020 року у справі № 554/4970/18, від 25 березня 2020 року у справі                 № 554/49/18(пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, оскаржувані судові рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі. 
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Матеріали касаційної скарги, зміст оскаржуваних судових рішень свідчать про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень чи їх невідповідності висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду, щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі.
 
Такого висновку Верховний Суд дійшов з огляду на таке.
 
Судами встановлено, що ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 січня 2020 року у справі № 686/27966/19 визнано неподаною та повернуто ОСОБА_1 позовну заяву до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області, Державної казначейської служби про відшкодування шкоди, завданої незаконною та протиправною бездіяльністю слідчого СВ Хмельницького ВП ГУНП в Хмельницькій області Петриченко Д. О.
 
Постановою Хмельницького апеляційного суду від 03 березня 2020 року ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 січня 2020 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
Пред`являючи позов, ОСОБА_1 посилався на те, що в результаті постановлення Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області ухвали від 20 січня            2020 року у справі № 686/27966/19, яка була скасована апеляційним судом, йому завдано моральної і матеріальної шкоди.
 
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
 
Частиною першою статті 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
 
Серед підстав зобов`язання відшкодування матеріальної шкоди відповідно до вимог статті 1174 ЦК України, є наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є незаконними.
 
Згідно з частиною п`ятою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній чи юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.
 
У той же час частиною шостою статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.
 
Такі підстави, зокрема, визначені у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
 
У статті 126 Конституції України закріплено, що незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України. Вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється. Суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку.
 
Відповідно до статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.
 
Для перевірки законності та обґрунтованості судових рішень у ЦПК України передбачено процедуру апеляційного, а у деяких випадках касаційного перегляду. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається.
 
Отже, положеннями Конституції України та ЦПК України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність суддів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях, тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом звернення до них з позовом про відшкодування моральної та матеріальної шкоди за рішення, з яким не погоджується учасник судового процесу.
 
Намагання оспорити акти і дії (бездіяльність) суддів шляхом подання окремого позову є протиправним втручанням у здійснення правосуддя й посяганням на процесуальну незалежність.
 
Вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної рішенням суду можуть бути задоволені лише у випадках вказаних вище.
 
З огляду на зміст заявлених позивачем вимог та наведених на їх обґрунтування мотивів вони фактично стосуються незгоди з порушенням суддею Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області процесуальних норм права при розгляді цивільної справи № 686/27966/19.
 
Обґрунтовуючи свої доводи, ОСОБА_1 також не зазначив, які дії відповідно до закону Вища рада правосуддя мала вчинити, проте не вчинила, чи яке рішення повинна була прийняти, але не прийняла, не навів конкретні норми закону, які, на його переконання, порушив орган державної влади у правовідносинах, щодо яких виник спір. Також він не зазначив, чому вважає, що у цій справі Вища рада правосуддя представляє державу Україну.
 
Системний аналіз положень статті 131 Конституції України і статті 3 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», у яких визначено коло повноважень ВРП, а також статей 126, 129 Основного Закону України, якими унормовано гарантії незалежності суддів, дає підстави для висновку про те, що Вища рада правосуддя не наділена повноваженнями здійснювати нагляд за діяльністю судді під час відправлення ним правосуддя, у тому числі контролювати дотримання ним строку розгляду справи чи певного процесуального питання та надавати вказівки із цього приводу. Вища рада правосуддя і її дисциплінарні органи мають право встановлювати наявність чи відсутність у діях судді дисциплінарного проступку виключно в межах визначеної законом процедури дисциплінарного провадження. В іншому випадку це мало б наслідком порушення передбаченої Конституцією України заборони будь-якого впливу на суддю під час відправлення правосуддя.
 
Вимоги позивача про стягнення з держави України, представником якої позивач обрав Вищу раду правосуддя, шкоди за порушення вимог закону при розгляді цивільної справи не можуть бути вирішені поза зв`язком зі з`ясуванням конкретних обставин її розгляду та оцінкою дій судді у цьому процесі, що відноситься до виключної компетенції Вищої ради правосуддя у межах відповідних дисциплінарних процедур.
 
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2020 року у справі № 520/2261/19 (провадження № 11-957заі19), постанові Верховного Суду від 12 серпня 2021 року у справі № 686/25399/20 (провадження 61-7794св21).
 
Також, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 грудня 2019 року в справі № 454/709/16-ц (провадження № 61-2706св19) вказано, що «право на відшкодування шкоди, завданої фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу дізнання, досудового розслідування, прокуратури або суду, передбачене статтею 1176 ЦК України. Цією статтею встановлені випадки і умови її відшкодування та визначено, що така шкода відшкодовується державою. Відповідно до частини п`ятої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Чинним законодавством України не передбачено такої правової підстави для відшкодування шкоди фізичній особі як скасування ухвали місцевого суду про відмову у відкритті провадження. Водночас ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 29 лютого 2016 року не визнано незаконною. Скасування вказаного судового рішення судом касаційної інстанції свідчить тільки про помилку судді при його ухваленні і не тягне за собою передбачену відповідальність у вигляді відшкодування шкоди. Враховуючи наведене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позову через його безпідставність. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральних страждань чи втрат немайнового характеру, а отже заподіяння моральної шкоди, розмір якої жодним чином не обґрунтований».
 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
 
Встановивши, що відсутні умови для компенсації моральної шкоди та відшкодування майнової шкоди, суди обґрунтовано відмовили в задоволенні позовних вимог.
 
Схожих висновків Верховний Суд дійшов і у постанові від 24 червня 2021 року у справі № 686/21890/20.
 
Посилання ОСОБА_1 на висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16, від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 та постановах Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 686/20012/18,    від 25 липня 2018 року у справі № 638/6944/16, від 25 квітня 2019 року у справі               № 638/17403/15, від 10 жовтня 2018 року у справі № 638/1892/16, від 26 вересня 2018 року у справі № 638/12068/16, від 11 липня 2018 року у справі № 638/12259/16, від 09 жовтня 2019 року у справі № 646/1591/18, від 27 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, від 17 грудня           2018 року у справі № 509/4156/15, від 06 лютого 2019 року у справі № 199/6713/14, від 19 грудня 2018 року у справі № 640/14909/16, від 12 березня 2020 року у справі № 761/991/18, від 27 січня 2020 року у справі № 577/3791/18, від 22 січня 2020 року у справі № 554/4970/18, від 25 березня 2020 року у справі № 554/49/18 є необґрунтованими, оскільки указані висновки зроблено за інших фактичних обставин.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ,              від 19 грудня 1997 року). 
 
Враховуючи, що касаційна скарга подана на підставі пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, тоді як Верховний Суд уже викладав висновок щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, тому колегія судів дійшла висновку про наявність правових підстав для відмови у відкритті касаційного провадження у цій справі.
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження не підлягає окремому розгляду клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи за його участю. 
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 грудня 2021 року та постанову Хмельницького апеляційного суду            від 14 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Вищої ради правосуддя про відшкодування шкоди.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає. 

 
Судді:                                                                                                           А. Ю. Зайцев 
 
Є. В. Коротенко
                                                                                                                      
                                                                                                                      М. Ю. Тітов