ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.02.2022 року          м.Дніпро         Справа №  904/5314/20 (904/764/21)
          Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Кузнецова В.О.,                
суддів Коваль Л.А., Чередка А.Є.
секретар судового засідання Крицька Я.Б.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.06.2021 (повне рішення складено 29.06.2021, суддя Соловйова А.Є.) у справі  
за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Ебоуд Файненс", м. Дніпро 
до відповідача-1 акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк, м.Київ
відповідача-2 товариства з обмеженою відповідальністю "Товариство освіти ім.М.С.Грушевського", м.Дніпро 
про визнання недійсним договору купівлі-продажу, припинення права власності, зобов`язання повернути об`єкт нерухомого майна до ліквідаційної маси
ВСТАНОВИВ:
          І. Короткий зміст і підстави позовних  вимог
          Товариство з обмеженою відповідальністю "Ебоуд Файненс" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до  відповідача-1 акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК", відповідача-2 товариства з обмеженою відповідальністю "ТОВАРИСТВА ОСВІТИ ІМ. М.С. ГРУШЕВСЬКОГО", в якому просило суд
визнати недійсним договір купівлі-продажу нежилого приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Крючковою Т.В., зареєстрований в реєстрі 10940, укладений 29.12.2014 між товариством з обмеженою відповідальністю “Товариство освіти ім. М.С. Грушевського” та публічним акціонерним товариством Комерційний банк “Приватбанк”, правонаступником якого є акціонерне товариство Комерційний банк “Приватбанк”; припинити право власності акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на об`єкт нерухомого майна: інженерно-лабораторний корпус (адміністративна будівля), будівля експерементальної бази, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 301858812101, адреса: Дніпропетровська обл., м. Дніпро (колишня назва - м. Дніпропетровськ), вулиця Набережна Заводська, будинок 9; зобов`язати акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" повернути до складу ліквідаційної маси банкрута - товариства з обмеженою відповідальністю "Товариство освіти ім.М.С.Грушевського" об`єкт нерухомого майна: інженерно-лабораторний корпус (адміністративна будівля), будівля експерементальної бази, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 301858812101, адреса: Дніпропетровська обл., м. Дніпро (колишня назва - м. Дніпропетровськ), вулиця Набережна Заводська, будинок 9. 
          Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на те, що  ТОВ “Товариство освіти ім. М.С. Грушевського” було продано АТ КБ “Приватбанк” об`єкт нерухомості, на який він ще не набув права власності (на реконструйований об`єкт він ще не набув права власності, а первинного об`єкта нерухомості фактично вже не було). Спірний договір купівлі-продажу було укладено з порушенням законодавства, що зумовлює визнання його недійсним, таким чином, актив – об`єкт нерухомого майна за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Заводська, буд. 9 вибув з ліквідаційної маси боржника незаконно, що у свою чергу, може зумовити неможливість погашення кредиторських вимог позивача (заборгованість за кредиторськими вимогами перед позивачем, в свою чергу, виникла ще до укладення оспорюваного договору купівлі-продажу) як кредитора у процедурі банкрутства даного боржника. Вартість об`єкта нерухомого майна визначається з огляду на його площу, а з огляду на те, що у договорі купівлі-продажу була вказана менше за фактичну на 1921 кв.м. (3962,0 кв.м. фактичної - 2041,0 кв.м. вказаної в договорі), в перерахунок на ціну вказану в договорі, це свідчить про заниження ціни за майно щонайменше на 5 млн. грн. (зазначена сума вирахувана з огляду на ціну майна вказану в договорі купівлі-продажу). Фактично зазначена частина нерухомості була продана безоплатно, що істотно погіршило майновий стан боржника та зумовило його неплатоспроможність та непогашення заборгованості перед позивачем. 
           ІІ. Короткий зміст рішення суду першої інстанції
           Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 17.06.2021 позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю "Ебоуд Файненс" до  відповідача-1 акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК" відповідача-2 товариства з обмеженою відповідальністю "Товариство освіти ім.М.С.Грушевського" про  визнання недійсним договору купівлі-продажу, припинення права власності, зобов`язання повернути об`єкт нерухомого майна до ліквідаційної маси задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежилого приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Крючковою Т.В., зареєстрований в реєстрі 10940, укладений 29.12.2014 між товариством з обмеженою відповідальністю “Товариство освіти ім. М.С. Грушевського” та публічним акціонерним товариством Комерційний банк “Приватбанк”, правонаступником якого є акціонерне товариство Комерційний банк “Приватбанк”. В іншій частині позовних вимог - відмовлено. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "ТОВАРИСТВО ОСВІТИ ІМ. М.С. ГРУШЕВСЬКОГО" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Ебоуд Файненс" 1135,00 грн судового збору. Стягнуто з акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК” на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Ебоуд Файненс”   1 135,00 грн судового збору.
          Рішення місцевого господарського суду мотивовано тим, що оспорюваний договір купівлі-продажу було укладено з порушенням норми ч.1 ст.656 Цивільного кодексу України, тобто, з порушенням ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України, згідно якої зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, що відповідно до ст.215 Цивільного кодексу України є підставою для визнання його недійсним. Оскільки задоволення кредиторських вимог відбувається за рахунок майна боржника, то можливе включення до реєстру штучно створених вимог на підставі договорів, які не відповідають вимогам закону, прямо впливають на права кредиторів такого боржника щодо задоволення їх вимог у справі про банкрутство. 
           ІІІ. Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи учасників справи
           3.1 Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
          Не погодившись із вказаним рішенням акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" звернувся до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду скасувати в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 29.12.2014, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю “Товариство освіти ім. М.С. Грушевського” та публічним акціонерним товариством Комерційний банк “Приватбанк”, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Крючковою Т.В., зареєстрований в реєстрі за №10940; ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 29.12.2014, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю “Товариство освіти ім. М.С. Грушевського” та публічним акціонерним товариством Комерційний банк “Приватбанк”, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Крючковою Т.В., зареєстрований в реєстрі за №10940; в решті рішення залишити без змін.
          Аргументуючи апеляційну скаргу, заявник вважає помилковим висновок суду першої інстанції про встановлення наявності порушення оспорюваним договором майнових прав та інтересів позивача. Ні позивач у позовні заяві, ні суд першої інстанції  не зазначили, яке саме майнове право або інтерес позивача було порушено або не визнано оспорюваним договором. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин. 
          Скаржник наголошує, що позивачем подано позов в даній справі щодо договору від 29.12.2014, тобто більше як через сім років від дати його укладення, що додатково свідчить про відсутність порушення оспорюваним договором будь-яких майнових прав та інтересів позивача, оскільки такі права у позивача щодо предмету оспорюваного правочину взагалі ніколи не існували. 
          За твердженням скаржника, враховуючи ту обставину, що оспорюваний договір був відплатним та банком було сплачено відповідачу-2 ціну предмета оспорюваного договору в повному обсязі, взагалі відсутні будь-які підстави стверджувати про створення сторонами оспорюваного договору штучності будь-яких взаємних прав та обов`язків за оспорюваним правочином.
          Станом на дату укладання оспорюваного правочину були відсутні судові рішення про стягнення на користь позивача будь-яких сум заборгованості, також були відсутні і відкриті виконавчі провадження про стягнення з відповідача-2 на користь позивача будь-яких сум заборгованості.
          Висновки суду першої інстанції про те, що вчинення відповідача-2 договору від 29.12.2014 суперечить добросовісності, направлений виключно на зменшення активів відповідача з метою уникнення звернення стягнення на предмет оспорюваного правочину за зобов`язаннями відповідача-2, на думку скаржника, не відповідають фактичним обставинам справи та є такими, що недоведені на підставі належних, допустимих, вірогідних та достатніх доказів наявних в матеріалах справи. 
          Заявник апеляційної скарги не погоджується із висновком господарського суду про те, що станом на дату продажу об`єкта нерухомого майна, який є предметом договору від 29.12.2014 відповідач-2 таким об`єктом не володів, з посиланням на відсутність скасування в установленому законодавством України рішення державного реєстратора ПНДМНО Верби В.М. від 26.02.2014 індексний номер 11231282 та від 27.02.2014 індексний номер 11232425 згідно з якими за відповідачем-2 було зареєстровано право власності на предмет оспорюваного правочину, у зв`язку з чим банк як добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно правомірно покладався на такі відомості в ДРРПНМ щодо володіння відповідачем-2 предметом оспорюваного правочину станом на дату його вчинення. 
          Скаржник вважає, що судом першої інстанції не зазначено на підставі яких наявних в матеріалах даної справи доказів ним встановлено, що за результатом реконструкції об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Набережна Заводська, буд.9 такий об`єкт в цілому став об`єктом незавершеного будівництва, який, в свою чергу, до його введення в експлуатацію в цілому та здійснення державної реєстрації права власності на нього є лише сукупністю належних відповідачу-2 будівельних матеріалів.   
          Щодо строку позовної давності,  заявник вказує, що позивач довідався про укладення оспорюваного договору або у нього була можливість бути обізнаним про його укладення з 20.04.2015, що беззаперечно підтверджується наданими доказами, зокрема, договорами укладеними між боржником та банком, а також між боржником позивачем. 
          Щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, скаржник зазначає, що у рішенні суду визначено про розгляд справи у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, проте вказана справа не може буи розглянута в порядку спрощеного позовного провадження. 
           3.2 Доводи інших учасників справи
          У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення господарського суду залишити без змін. 
          В обґрунтування своєї правової позиції позивач вказує, що укладення договору боржника поза межами "підозрілого періоду", не виключає можливості визнання недійсним правочину боржника, спрямованого на уникнення звернення стягнення на його майно, на підставі загальних засад цивільного законодавства. У такому разі звернення в межах справи про банкрутство з позовом про визнання недійсним правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника. 
          Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржника перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину - правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам.
          За твердженням позивача на момент вчинення спірного правочину у товариства  з обмеженою відповідальністю "Товариство освіти ім.М.С.Грушевського" була наявна заборгованість перед ТОВ "Ебоуд Файненс" в сумі 208 138,68 грн, а також перед ПрАТ "СК "Інгосстрах" в розмірі 10 126 000,00 грн. 
          Позивач вважає, що товариством з обмеженою відповідальністю "Товариство освіти ім.М.С.Грушевського" було продано АТ "КБ "Приватбанк" об`єкт нерухомості, на який він ще не набув права власності з огляду на те, що об`єкт нерухомості вже було реконструйовано шляхом значного збільшення площі об`єкта, але станом на дату договору купівлі-продажу об`єкт нерухомого майна не було введено в експлуатацію та не здійснено державної реєстрації нового об`єкта нерухомого майна. З огляду на ненабуття права власності на реконструйований об`єкт нерухомості, що існував станом на дату продажу, ТОВ "Товариство освіти ім.М.С.Грушевського" не мало відповідних правомочностей на розпорядженням ним. 
          На думку позивача, суттєве заниження площі об`єкта нерухомості під час здійснення його купівлі-продажу, зумовило заниження вартості даного об`єкта нерухомості у договорі купівлі-продажу від 29.12.2021 щонайменше на 5 млн. грн.
           ТОВ "Ебоуд Файненс" зазначає, що має право на подання позову про визнання недійсним правочину з підстав непередбачених ст.42 Кодексу України з процедур банкрутства як кредитор у справі про банкрутство ТОВ "Товариство освіти ім.М.С.Грушевського", при  цьому, очевидним є факт порушення прав та законних інтересів ТОВ "Ебоуд Файненс" як кредитора ТОВ "Товариство освіти ім.М.С.Грушевського" оспорюваним у даній справі правочином. 
          Прийняття державним реєстратором ПНДМНО Вербою В.М. рішень про державну реєстрацію від 26.02.2014: №№11231282, 11232425. не можуть свідчити про будь-який технічний стан об`єкта нерухомого майна саном на дату укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна від 29.12.2014 і не можуть мати будь-якого обов`язкового значення при наявності доказів стосовно зміни технічного стану об`єкта нерухомого майна внаслідок його реконструкції. 
          Стосовно строку позовної давності позивач наголошує, що факт будь-якої пов`язаності засновника позивача з АТ "КБ "Привабанк" жодним чином не може свідчити про факт пропуску позовної давності позивачем під час подання позовної заяви у даній справі. Укладення між банком та позивачем у 2015 році договорів застави жодним чином не свідчить, що станом на дату укладення договорів застави позивачу стало відомо про факт продажу ТОВ "Товариство освіти ім.М.С.Грушевського" об`єкта нерухомого майна за адресою : м.Дніпро, вул.Набережна Заводська, 9.
           Позивач вважає безпідставними доводи скаржника щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального права та розгляд справи у спрощеному позовному провадженні, оскільки наведене спростовується наявними матеріалами справи.
            ІV. Апеляційне провадження
            4.1 Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді
          Згідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 26.07.2021 для розгляду апеляційної скарги визначена колегія суддів у складі: головуючий суддя Кузнецов В.О., судді Чередко А.Є., Коваль Л.А.
          Розпорядженням керівника суду від 27.07.2021 для вирішення питання щодо відкриття апеляційного провадження призначено повторний автоматизований розподіл судової справи у зв`язку з перебуванням у відпустці судді Кузнецова В.О.
          Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 27.07.2021 для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження визначена колегія суддів у складі: головуючий суддя Верхогляд Т.А., судді Чередко А.Є., Коваль Л.А.
          Розпорядженням керівника суду від 16.08.2021 для вирішення питання щодо відкриття апеляційного провадження призначено повторний автоматизований розподіл судової справи у зв`язку з перебуванням у відпустці суддів Коваль Л.А. та Чередка А.Є.
          Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 16.08.2021 для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження визначена колегія суддів у складі: головуючий суддя Верхогляд Т.А., судді Мороз В.Ф., Вечірко І.О.
          Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 17.08.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.06.2021.
          Розпорядженням керівника апарату суду від 18.08.2021 у зв`язку з усуненням обставин, що зумовили здійснення повторного автоматизованого розподілу, а саме, вихід на роботу судді-доповідача Кузнецова В.О., призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.
          Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 18.08.2021 для розгляду апеляційної скарги визначена колегія суддів у складі: головуючий суддя Кузнецов В.О., судді  Мороз В.Ф., Вечірко І.О.
          Розпорядженням в.о.керівника апарату суду від 25.08.2021 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи, оскільки питання про відкриття апеляційного провадження вирішено.
          Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 25.08.2021 справу передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя Кузнецов В.О., судді Коваль Л.А., Чередко А.Є.
          Розпорядженням в.о.керівника суду від 25.08.2021 для вирішення питання щодо відкриття апеляційного провадження призначено повторний автоматизований розподіл судової справи у зв`язку з перебуванням у відпустці судді  Чередко А.Є.
          Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 25.08.2021 для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження визначена колегія суддів у складі: головуючий суддя Кузнецов В.О., судді Мороз В.Ф., Чередко А.Є.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 26.08.2021 призначено справу до розгляду на 19.10.2021 на 10 годин 00 хвилин.
          Розпорядженням керівника апарату суду від 18.10.2021 у зв`язку з усуненням обставин, що зумовили здійснення повторного автоматизованого розподілу, а саме, вихід на роботу судді Чередка А.Є., призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.
          Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 18.10.2021 справу передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя Кузнецов В.О., судді Коваль Л.А., Чередко А.Є.
          Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 19.10.2021 розгляд справи відкладено до 30.11.2021.
           30.11.2021 у судовому засіданні оголошено перерву до 20.01.2022.
           20.01.2022 у судовому засіданні оголошено перерву до 03.02.2022.
          У зв`язку з перебуванням судді-доповідача Кузнецова В.О. на лікарняному,    відповідно до п.2.4.6 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Центральному апеляційному господарському суді, затверджених рішенням, оформленим протоколом зборів суддів Центрального апеляційного господарського суду №2 від 08.10.2018 зі змінами, розгляд справи, призначеної на 03 лютого 2022 року  не відбувся.
          Розпорядженням керівника апарату суду від 07.02.2022 призначено проведення автоматичної зміни складу колегії суддів у судовій справі, у зв`язку з перебуванням на лікарняному судді Чередка А.Є. (для вирішення питання про   призначення справи до розгляду тощо).
          Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.02.2022 для вирішення питання про призначення справи до розгляду визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Кузнецов В.О., судді Коваль Л.А., Мороз В.Ф.
          Ухвалою апеляційного господарського суду від 07.02.2022 призначено справу до розгляду на 24.02.2022.
          Розпорядженням керівника апарату суду від 23.02.2022 призначено проведення автоматичної зміни складу колегії суддів у судовій справі, у зв`язку з усуненням обставин, що зумовили заміну судді Чередка А.Є.
          Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 23.02.2022 для розгляду апеляційної скарги визначена колегія суддів у складі: головуючий суддя Кузнецов В.О., судді Коваль Л.А., Чередко А.Є.
           24.02.2022 учасники справи наданим їм процесуальним правом не скористалися та не забезпечили у судове засідання явку повноважних представників, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
          Позивач у поданому клопотанні просить розглянути справу за відсутністю його представника.
          Представником АТ "КБ "Приватбанк" подано клопотання про відкладення розгляду справи з посиланням на загострення військової ситуації на значній території України, що слугувало початком бойових дій та процедури введення військового стану з 24.02.2022, в тому числі в Дніпропетровській області. 
          Статтею 6 Європейської конвенції з прав людини передбачено право кожного на судовий розгляд його справи упродовж розумного строку.
               У частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України також закріплено розумність строків розгляду справи судом як одну з основних засад (принципів) господарського судочинства.
              Частинами 11,12 ст.270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
        Колегія суддів враховує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
          Приймаючи до уваги, що воєнний стан не зупиняє здійснення правосуддя, відсутність доказів проведення бойових дій на території Дніпропетровської області та наявність загрози життю та здоро`ю учасників справи, враховуючи, що скаржником висловлено свою правову позицію у даній справі у поданій апеляційній скарзі, у додаткових поясненнях та у поясненнях наданих у судовому засіданні, колегія суддів визнає викладені у клопотанні причини неявки представника  АТ "КБ "Приватбанк" у судове засідання неповажними та залишає відповідне клопотання без задоволення.
           При цьому колегія суддів зазначає, що у  пункті 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989 зазначено, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується із обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.
 У разі відкладення розгляду справи за відсутності достатніх підстав, будуть порушені розумні строки тривалості судового провадження, що в свою чергу може бути порушенням права на справедливий та публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, і як наслідок - права на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.
Колегія суддів відхиляє клопотання позивача про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи, оскільки судом апеляційної інстанції не встановлено наявності дійсної потреби у спеціальних знаннях для з`ясування обставин по даній справі.
 При цьому слід зауважити, що недотримання порядку призначення та проведення судової експертизи має наслідком затягування судового процесу і призводить до порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку.
Суд апеляційної інстанції залишає без задоволення клопотання позивача про витребування з Господарського суду Дніпропетровської області справи №904/983/15, оскільки судом не встановлено обставин щодо необхідності витребування даної справи.  
                 24.02.2022 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови.
               4.2 Стислий виклад обставин справи, встановлених судами
               29.12.2014  між АТ КБ “Приватбанк” та ТОВ “Товариство освіти ім. М.С. Грушевського”, відповідно до якого, ТОВ “Товариство освіти ім. М.С. Грушевського” передало у власність АТ КБ “Приватбанк”, а АТ КБ “Приватбанк” приймає у власність об`єкт нерухомого майна, а саме: інженерно-лабораторний корпус (адміністративна будівля), будівля експериментальної бази, загальною площею 4859,6 кв.м. та будівля експериментальної бази загальною площею 2041,0 кв.м., що знаходиться за адресою: Дніпропетровська обл., м.Дніпро, вул.Набережна Заводська, буд.9 (далі – договір купівлі-продажу від 29.12.2014). 
          Відповідно до п. 1.1 договору купівлі-продажу нерухомого майна, продавець передає у власність покупцю, а покупець приймає у власність об`єкт нерухомого майна, а саме: інженерно-лабораторний корпус (адміністративна будівля), будівля експериментальної бази, загальною площею 4859,6 кв.м. та будівля експериментальної бази загальною площею 2041,0 метр квадратний, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська обл., м.Дніпро, вул.Набережна Заводська, буд. 9 і зобов`язується сплатити його вартість за ціною та на умовах, встановлених цим договором.
          Станом на 29.12.2014  будівлі, що входили до об`єкта нерухомого майна:  повністю втратили первинні характеристики, а саме характеристики, що були притаманні ним до реконструкції: інженерно-лабораторному корпусу літ.А-9 з прибудовою літ. А'-1, тамбуром літ.А''-1 та ганком літ.а загальною площею 5048,3 кв.м та будівлі експерементальної бази літ.Б-3 з тамбуром літ.Б'-1 та перехідною площадкою літ. Б''-1 загальною площею 2041,0 кв.м та  і стали іншими будівлями, а в цілому – іншим об`єктом нерухомого майна: адміністративною будівлею площею 4859,6 кв.м. та адміністративною будівлею площею 3962,0 кв.м.
          За результатами реконструкції об`єкт нерухомого майна за адресою: м.Дніпро, вул.Набережна Заводська, буд. 9  втратив тотожність із тим об`єктом нерухомого майна, на який власником – ТОВ “Товариство освіти ім. М.С. Грушевського” було отримано право власності у 2006 році, відповідно до договору     купівлі-продажу, ВЕА №547488 реєстр №2033, 18.07.2006, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського           нотаріального округу Вербою В.М. і до введення в експлуатацію всього об`єкта нерухомого майна, що знаходився за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Заводська, 9 в цілому став об`єктом незавершеного будівництва.
           4.3 Позиція апеляційного господарського суду у справі
         Імперативними приписами статті 269 Господарського процесуального кодексу України                  визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
     Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи та надані заперечення, перевіривши встановлені на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
          Приписами   статті 15 Цивільного кодексу України   передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
          Реалізуючи встановлене статтею 55 Конституції України та   статтею 4 Господарського процесуального кодексу України  право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
          Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи законний інтерес. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
          Позивач звертаючись до суду з позовом самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом  інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі                                       щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.
          Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічний правовий висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 924/831/17).
          Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
          Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.
          Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.
          Цивільний кодекс України       визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.
          Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього       Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України). 
          Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (частина перша статті 202 Цивільного кодексу України).
          Згідно зі статтею 628 Цивільного кодексу України       зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
          Між тим, за змістом частини першої статті 203 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на 20.01.2016) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
          Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5     статті 203 Цивільного кодексу України). 
          У статті 215 Цивільного кодексу України унормовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою – третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
          У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття "заінтересована особа" такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.
          Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.
          Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
          Позивач, вважаючи порушеними свої права, звернувся з позовом у цій справі про визнання недійсним договорів про переведення боргу, стороною яких він не є, акцентував на тому, що на момент вчинення спірного правочину товариства з обмеженою відповідальністю “Товариство освіти ім. М.С. Грушевського” існували значні грошові зобов`язання перед ТОВ “Ебоуд Файненс” в сумі 208 138,68 грн.
          Крім того, з матеріалів справи вбачається наявність на момент вчинення спірного правочину значних грошових зобов`язань перед ПрАТ СК “ІНГОССТРАХ” в розмірі 10126000,00 грн, що підтверджено відповідними судовими рішеннями, а саме ухвалами суду від 10.12.2020, 22.12.2020 у справі №904/5341/20.
          У цій справі позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу подала особа, яка не була стороною цього договору - заінтересована особа.
          У постанові від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 Об`єднана палата Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду вказала на те, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.
          Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
          Об`єднана палата звертає увагу, що як порушення розуміється такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
          Колегія суддів враховує, що за умови порушення провадження у справі про банкрутство боржника, особливістю вирішення таких спорів є те, що вони розглядаються та вирішуються господарським судом без порушення нових справ, що узгоджується із загальною спрямованістю Кодексу України з процедур банкрутства (норми якого слугують підставою для передачі даного спору для розгляду в межах справи про банкрутство),  які передбачають концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів.
          За приписами статті 1  Кодексу України з процедур банкрутства  сторони у справі про банкрутство - конкурсні кредитори (представник комітету кредиторів), боржник (банкрут); конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли до відкриття провадження (проваджень) у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника.
          За змістом частин 1,2 та 9 статті 45  Кодексу України з процедур банкрутства  кошти, одержані від продажу майна банкрута спрямовуються на задоволення вимог кредиторів у порядку, встановленому цією статтею; вимоги кожної наступної черги задовольняються у міру надходження на рахунок коштів від продажу майна банкрута після повного задоволення вимог попередньої черги, крім випадків установлених цим Законом; погашення вимог забезпечених кредиторів за рахунок майна банкрута що є предметом забезпечення, здійснюється в позачерговому порядку.
          Оскільки задоволення кредиторських вимог відбувається за рахунок майна боржника, то можливе включення до реєстру штучно створених вимог на підставі договорів, які не відповідають вимогам закону, прямо впливають на права кредиторів такого боржника щодо задоволення їх вимог у справі про банкрутство. 
          Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №360/11268/16-ц погодилась з висновком, зробленим у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18), в якому що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6     статті 3 Цивільного кодексу України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 Цивільного кодексу України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 Цивільного кодексу України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена       статтею 228 Цивільного кодексу України. 
          Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
          Згідно із частинами другою та третьою статті 13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
          Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
          Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 Цивільного кодексу України).
          Тому у разі оскарження правочину заінтересованою особою необхідним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами, зокрема, спрямованим на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав.
          У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі №910/7547/17 зроблено висновок, що з конструкції частини третьої  статті 13 Цивільного кодексу України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.
          У даній справі звернення зацікавленої особи – ТОВ "Ебоуд Файненс" до суду із позовом про визнання недійсним договору є направленим на усунення несприятливих наслідків для цієї особи (недопущення їх виникнення у майбутньому), пов`язаних із вчиненням такого правочину.
          Недійсність договору, як приватно - правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати.
          Відповідно до частини першої статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
          Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина друга статі 2 Господарського процесуального кодексу України).
          Колегія суддів наголошує, правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.
          Таким чином, ТОВ “Товариство освіти ім.М.С.Грушевського”, яке стало боржником у зв`язку з невиконанням свого обов`язку перед ТОВ "Ебоуд Файненс" в сумі 208 138,68 грн, не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами.
          В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані.
          Тому усі боржники мають добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.
          Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів.
          Спірний договір не відповідає ознакам добросовісності та був вчинений боржником на шкоду кредиторам, враховуючи таке.
          ТОВ “Товариство освіти ім. М.С. Грушевського" було продано АТ КБ "Приватбанк" об`єкт нерухомості, на який товариство не набуло права власності з огляду на те, що об`єкт нерухомості вже було реконструйовано шляхом значного збільшення площі об`єкта, але станом на дату договору купівлі-продажу об`єкт нерухомості не було введено в експлуатацію та не здійснено державної реєстрації нового об`єкта нерухомого майна. 
          Наявні у справі докази  свідчать про суттєве заниження площі об`єкта нерухомості під час здійснення його купівлі-продажу, що очевидно зумовило заниження вартості даного об`єкта нерухомості у спірному договорі. 
          Станом на момент купівлі-продажу об`єкт нерухомого майна був обтяжений іпотекою, відповідно до договору іпотеки, серія та номер: 96, виданий 27.02.2014, видавник: Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Верба В.М. (обтяжувач Національний банк України). При цьому, у даному договорі іпотеки була зазначена наступна вартість об`єкта нерухомого майна: 81075 218, 00 грн. (вісімдесят один мільйон сімдесят п`ять тисяч двісті вісімнадцять гривень) (п. 9 договору), тобто, станом на 27.02.2014  вартість об`єкта нерухомого майна була вже в 4, 4 рази (81 075 218,00 грн/ 18 121 300,00 грн) була вище, ніж вартість об`єкта нерухомого майна, визначена у договорі купівлі-продажу від 29.12.2014.
          Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про порушення оспорюваним правочином майнових прав позивача та, як наслідок, наявність у останнього правових підстав для пред`явлення даного позову. 
          Судами встановлено, що станом на 29.12.2014  будівлі, що входили до об`єкта нерухомого майна:  повністю втратили первинні характеристики, а саме характеристики, що були притаманні ним до реконструкції: інженерно-лабораторному корпусу літ.А-9 з прибудовою літ. А'-1, тамбуром літ.А''-1 та ганком літ.а загальною площею 5048,3 кв.м та будівлі експерементальної бази літ.Б-3 з тамбуром літ.Б'-1 та перехідною площадкою літ. Б''-1 загальною площею 2041,0 кв.м та  і стали іншими будівлями, а в цілому – іншим об`єктом нерухомого майна: адміністративною будівлею площею 4859,6 кв.м. та адміністративною будівлею площею 3962,0 кв.м.
          За результатами реконструкції об`єкт нерухомого майна за адресою: м.Дніпро, вул.Набережна Заводська, буд. 9  втратив тотожність із тим об`єктом нерухомого майна, на який власником – ТОВ “Товариство освіти ім. М.С. Грушевського” було отримано право власності у 2006 році, відповідно до договору     купівлі-продажу, ВЕА №547488 реєстр №2033, 18.07.2006, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського        нотаріального округу Вербою В.М. і до введення в експлуатацію всього об`єкта нерухомого майна, що знаходився за адресою: м.Дніпропетровськ, вул. Набережна Заводська, 9 в цілому став об`єктом незавершеного будівництва.
          Щодо можливості втрати тотожності предмета нерухомості внаслідок реконструкції колегія суддів звертається до правової позиції, викладеної  Верховним Судом України, зокрема про те, що в розумінні частини першої статті 376 Цивільного кодексу України        самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. 
          Таким чином, норма частини першої статті 376 Цивільного кодексу України          підлягає застосуванню й до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої об`єкт набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо; розділ 3.4 Методичних рекомендацій №146).
          Відповідно до Постанови Вищого господарського суду України від 05.04.2016 у справі № 922/4709/15, суд касаційної інстанції зазначив про наступне: “щодо доводів заявника касаційної скарги стосовно необхідності дослідження наявності у діях власника волі на передачу майна іншій особі, суд касаційної інстанції звертає увагу на те, що судами обґрунтовано встановлено, що нежитлові приміщення першого поверху та підвалу у будівлі літ. "Г-1", за адресою м. Харків, проспект Московський, 257, на які мало право власності ТОВ "Таміра" (індивідуально визначена річ) перестали фактично (в натурі) в тому ж вигляді існувати з того часу, як були проведені будівельні роботи з реконструкції приміщень й право власності на об`єкт у літ. "АГ-1" було зареєстровано за ТОВ "Легат 2013", позивач намагається витребувати майно, котре йому ніколи не належало і має при цьому інші відмінні характеристики від того майна, яке належало позивачу на праві власності, в зв`язку з чим, встановлення факту наявності у діях власника волі на передачу майна іншій особі в порядку        ст.388 ЦК України, в даному випадку не має юридичного значення в силу відсутності підстав для застосування норм ст. 387 ЦК України, а саме майно яке хоче повернути в натурі позивач не збереглося в натурі на момент звернення з віндикаційним позовом”.
          З урахуванням наведеного, апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що станом на дату продажу об`єкт нерухомого майна об`єкт нерухомості за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Заводська, буд. 9, що належав ТОВ “Товариство освіти імени М.С. Грушевського” відповідно до договору  купівлі-продажу, ВЕА №547488 реєстр №2033, 18.07.2006, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського      нотаріального округу Вербою В.М. втратив свою тотожність з реально існуючим об`єктом нерухомості. 
          Статтею 1 Закону України “Про іпотеку” передбачено, що об`єкт незавершеного будівництва – це об`єкт будівництва, на який видано дозвіл на будівництво, понесені витрати на його спорудження та не прийнятий в експлуатацію відповідно до законодавства. 
          Будівництвом, в свою чергу, є нове будівництво, реконструкція, технічне переоснащення, реставрація та капітальний ремонт об`єктів будівництва (п. 1 Порядку розроблення проектної документації на будівництво об`єкта, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 16.05.2011  № 45). 
          Згідно листа Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 08.08.2012 №7/17-12928 "Щодо віднесення окремих об`єктів соціальної сфери до об`єктів реконструкції та капітального ремонту"    за визначенням, наведеним у державних будівельних нормах ДБН А.2.2-3-2012 "Склад та зміст проектної документації на будівництво", реконструкція - перебудова введених в експлуатацію в установленому порядку об`єктів будівництва, яка передбачає удосконалення виробництва, підвищення його техніко-економічного рівня та якості продукції, що виготовляється, поліпшення умов експлуатації та проживання, якості послуг, зміну основних техніко-економічних показників (кількість продукції, потужність, функціональне призначення, геометричні розміри тощо). 
          Міністерство будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України в роз`ясненні від 01.07.2006 "Щодо трактування понять "реконструкція приміщень" та "прибудова"" зазначає, що Правилами утримання житлових будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 17.05.2005 №76 та зареєстрованих у Мін`юсті 25.08.2005 за №927/11207, дано наступне визначення: "Реконструкція житлового будинку - комплекс будівельних робіт, спрямованих на поліпшення експлуатаційних показників приміщень житлового будинку шляхом їх перепланування та переобладнання, надбудови, вбудови, прибудови з одночасним приведенням їх показників відповідно до нормативно-технічних вимог".
          Відповідно до ч.3 ст.331 Цивільного кодексу України,  до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
          Об`єкт незавершеного будівництва є лише сукупністю належних забудовнику будівельних матеріалів і наявність судового рішення про визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва не змінює правового статусу такого майна та не перетворює сукупність будівельних матеріалів на новостворену річ — об`єкт нерухомого майна (житловий будинок, будівлю, споруду тощо) в розумінні статті 181 та частини 2 статті 331 Цивільного кодексу України, оскільки не звільняє забудовника від обов`язку після завершення будівництва (створення майна) ввести його в установленому порядку в експлуатацію в загальному порядку та здійснити державну реєстрацію права власності на новостворене нерухоме майно” (правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 18.12.2019  по справі №916/633/19).
          Державна реєстрація права власності як на об`єкт незавершеного будівництва, так і на нерухоме майно здійснюється у порядку, встановленому Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (правова позиція Верховного суду, викладена у постанові Верховного суду по справі №910/4032/18 від 13.03.2019).
          Аналіз положень статті 331 Цивільного кодексу України у системному зв`язку з нормами статей 177 - 179, 182 цього Кодексу, частини 3 статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації.
          Що стосується об`єкта незавершеного будівництва, то за визначенням частини 3 статті 331 Цивільного кодексу України він за своєю суттю є сукупністю будівельних матеріалів, які також є майном, що належить забудовнику (особі, яка на законних підставах здійснює відповідне будівництво). З метою отримання можливості укладення цивільно-правових договорів (купівлі-продажу, застави тощо) щодо такого майна (сукупності будівельних матеріалів), тобто можливості набути відповідні цивільні права та обов`язки власника майна, забудовник вправі, до завершення будівництва та досягнення його кінцевої мети у вигляді створення нерухомого майна, здійснити державну реєстрацію права власності на об`єкт незавершеного будівництва, надавши органу державної реєстрації визначений законодавством перелік документів.
          Разом з цим, факт здійснення державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва не змінює правового статусу такого майна та не перетворює сукупність будівельних матеріалів на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок, будівлю, споруду тощо) в розумінні статті 181 та частини 2 статті 331 Цивільного кодексу України, оскільки така реєстрація не звільняє забудовника від обов`язку після завершення будівництва (створення майна) ввести його в установленому порядку в експлуатацію та здійснити державну реєстрацію права власності на новостворене нерухоме майно.
          Судами встановлено, що реконструкція нерухомого майна не завершена, спірний об`єкт в експлуатацію не введений та не зареєстрований, а отже не набув статусу нерухомого майна, як об`єкта цивільного права.
          Таким чином, станом на дату продажу нерухомого майна об`єкт нерухомості за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Набережна Заводська, буд. 9 у результаті двох реконструкцій перетворився в об`єкт незавершеного будівництва, який, в свою чергу, до його введення в експлуатацію в цілому та здійснення державної реєстрації права власності на нього є лише сукупністю належних забудовнику (ТОВ “Товариство освіти ім. імені М.С. Грушевського”) будівельних матеріалів.
          Суд апеляційної інстанції також враховує, що відповідно до п.1.3 договору купівлі-продажу нерухомого майна нежиле приміщення, що відчужується, належить продавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу ВЕА №547488 реєстр №2033, 18.07.2006 посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського        нотаріального округу Вербою В.М.”.
          Водночас, відповідно до п. 49 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 № 868 (у редакції станом на дату укладення договору), було визначено порядок здійснення державної реєстрації на об`єкт нерухомого майна після його реконструкції. 
          Зокрема, у вказаній нормі зазначено про те, що у разі проведення державної реєстрації права власності з видачою свідоцтва на новозбудовані чи реконструйовані об`єкти нерухомого майна заінтересованою особою є замовник будівництва, крім випадків, передбачених цим Порядком.
          Для проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на реконструйований об`єкт нерухомого майна (в тому числі в результаті переведення об`єкта нерухомого майна з житлового у нежитловий або навпаки) заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає:
1) документ, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на земельну ділянку (крім випадків реконструкції об`єктів нерухомого майна без зміни зовнішніх геометричних розмірів їх фундаментів у плані);
2) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта;
3) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна;
4) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси (в разі коли в результаті реконструкції об`єкта нерухомого майна змінилася його адреса).
          Документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності на об`єкт нерухомого майна до проведення його реконструкції, заявникові не повертаються. 
          Отже, реєстраційним законодавством було встановлено порядок державної реєстрації об`єкта нерухомого майна після здійснення реконструкцій наступним чином: замовник будівництва має звернутись до державного реєстратора з попередніми правовстановлювальними документами, технічним паспортом, документом, що засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта та отримати свідоцтво, при цьому документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності на об`єкт нерухомого майна до проведення його реконструкції, заявникові не повертаються.
          Таким чином, місцевий господарський суд правомірно знаначив, що до продажу нового об`єкту нерухомості (будівель після реконструкції) колишній власник - ТОВ “Товариство освіти ім. М.С. Грушевського” мав  ввести об`єкт (обидві будівлі) в експлуатацію та  здійснити державну реєстрацію реконструйованих будівель з отриманням на них нового правовстановлювального документа – свідоцтва на реконструйований об`єкт.
          Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, ні ТОВ “Товариство освіти ім. М.С. Грушевського”, до відчуження, ні АТ КБ “Приватбанк” після отримання у власність не отримувало будь-якого свідоцтва про реєстрацію реконструйованого об`єкта нерухомого майна.
          За приписами ч.1 ст.656 Цивільного кодексу  України,  предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.
          У даному випадку, у продавця - ТОВ “Товариство освіти імені М.С. Грушевського” не було на момент укладення договору об`єкта нерухомого майна, який було зазначено у п. 1.1 спірного договору, а саме: інженерно-лабораторний корпус (адміністративна будівля), будівля експериментальної бази, загальною площею 4859,6 кв.м. та будівля експериментальної бази загальною площею 2041,0 метр квадратний, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. Набережна Заводська, буд. 9. Реальний об`єкт нерухомого майна, що йому належав станом на дату продажу втратив тотожність з майном, що належало йому до реконструкції, а до введення двох реконструйованих будівель в експлуатацію в цілому та здійснення державної реєстрації даного об`єкта після реконструкції у продавця ще не було і нового об`єкта нерухомого майна (що був утворений після реконструкції), а саме двох адміністративних будівель: 8-поверховою та 9-поверхової.
          Таким чином, предметом договору купівлі-продажу був товар: якого не було у продавця на момент продажу; не було б створено продавцем у майбутньому.
          Встановивши наведені обставини, приймаючи до уваги, що спірний договір було укладено з порушенням норми ч.1 ст.656 Цивільного кодексу України, тобто, з порушенням ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України, місцевий господарський суд дійшов аргументованого висновку про наявність підстав для визнання його недійсним відповідно до ст.215 Цивільного кодексу України.
          Щодо застосування до спірних правовідносин позовної давності, колегія суддів враховує таке.
            Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
          Позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.
    Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.
      Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою №14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, №22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).
      Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України).
          Як зазначає позивач про існування оспорюваного правочину йому стало відомо 15.01.2021. 
          З даним позовом ТОВ "Ебоуд Файненс" звернулося до суду першої інстанції  08.02.2021, тобто в межах строку позовної давності.
          Колегія суддів вважає безпідставними посилання скаржника на те, що позивач довідався про укладення оспорюваного договору або у нього була можливість бути обізнаним про його укладення з 20.04.2015, що беззаперечно підтверджується наданими доказами, зокрема, договорами укладеними між боржником та банком, між боржником та позивачем, між банком, боржником та ТОВ "АСК", оскільки зміст вказаних договорів не свідчить про обізнаність позивача про укладення спірного договору, стороною якого позивач не є.  
          Апеляційний господарський суд відхиляє доводи скаржника про обізнаність позивача про укладення спірного договору через його учасника ТОВ ""КУА Фінансовий Капітал", а  також відхиляє надані скаржником копії договорів застави обладнання, рішення НБУ №105 від 13.05.2016, витяг з порталу "Youcontrol", оскільки вказані обставини та докази не були предметом розгляду суду першої інстанції.
          Надані позивачем суду апеляційної інстанції копії інформації з Державних реєстрів не були предметом розгляду суду першої інстанції, а тому не приймаються апеляційним господарським судом до уваги.
          Аргументи скаржника на порушення судом першої інстанції норм процесуального права з посиланням на розгляд справи у спрощеному провадженні є недоречними з огляду на те, що з матеріалів справи вбачається, що дану справу місцевим господарським судом розглянуто в порядку загального провадження.
          В решті рішення господарського суду не оскаржується, а тому відповідно до приписів ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України судом апеляційної інстанції не переглядається.
          Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
         У даній справі суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин.
     4.4 Висновки апеляційного господарського суду за результатами розгляду апеляційної скарги
  Аргументи скаржника, зазначені в апеляційній скарзі, не приймаються апеляційним господарським судом, оскільки вони спростовуються викладеними приписами законодавства та встановленими обставинами у справі, і не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваного рішення оскільки судом апеляційної інстанції не було встановлено невірне застосування господарським судом норм матеріального та процесуального права при розгляді справи.
           4.5 Розподіл судових витрат                                                                                                                                                                                                                                                                                             
         Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.
          Керуючись ст.ст.269,275,276,281-283 Господарського процесуального кодексу України суд, -
ПОСТАНОВИВ:
    У задоволенні апеляційної скарги акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" відмовити.
          Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.06.2021 у справі №904/5314/20 (904/764/21) залишити без змін.
       Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
               Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

             Постанова складена у повному обсязі 11.03.2022.

                  Головуючий суддя                                                                                В.О.Кузнецов

             Судді                                                                                          Л.А.Коваль                                                                                     

                                                                                                              А.Є.Чередко