ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«24» січня 2022 року

м. Харків

справа № 613/862/16-ц

провадження № 22ц/818/1485/22

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого -          Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів        -                                Котелевець А. В., Маміна О. В.,
за участю секретаря -         Колосовської А.Р., 
учасники справи:
заявник – Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
боржниця – ОСОБА_1 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на ухвалу Богодухівського районного суду Харківської області від 27 вересня 2021 року в складі судді Харченка С.М.
в с т а н о в и в:
У вересні 2021 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», боржниця ОСОБА_1 , звернувся до суду з заявою про поновлення пропущеного строку та видачу дублікату виконавчого листа.

Заява мотивована тим, що 24 жовтня 2016 року Богодухівський районний суд Харківської області видав виконавчий документ № 613/862/16-ц, однак, при перевірці архіву банку стало відомо, що виконавчий лист втрачено.

Просив видати дублікат виконавчого документу № 613/862/16-ц від 13 вересня 2016 року, виданий Богодухівським районним судом Харківської області; поновити строк пред`явлення виконавчого документу.

Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 27 вересня 2021 року у задоволенні заяви Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про поновлення пропущеного строку та видачу дублікату виконавчого листа – відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу скасувати та постановити нову, якою задовольнити заяву банку.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні судового рішення не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що банком надано до суду докази того, що виконавчий документ був своєчасно пред`явлений до виконання до органу примусового виконання. Однак, як вбачається з листа Богодухівського районного відділу державної виконавчої служби Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 14 травня 2021 року № 19-17/6428, виконавчий лист щодо ОСОБА_1 № 613/862/16-ц (ВП № 53739340) повернуто стягувачу та надіслано поштовою кореспонденцією 30 червня 2019 року. Таким чином, оскільки виконавчий документ направлено стягувачу лише 30 червня 2019 року, тому трирічний строк пред`явлення його до виконання перервався, і на момент звернення до суду ще не сплинув. Зазначив, що втрата виконавчого документа відбулася у зв`язку з неналежним направленням такого документа стягувачу простою кореспонденцією, яку неможливо відслідкувати. Вказав, що листом виконавчої служби також повідомлено про те, що постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві разом з виконавчим документом направлялась на адресу стягувача, проте, банк таку постанову не отримував.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи. 

Заяв про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило. 

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» необхідно залишити без задоволення, ухвалу суду – залишити без змін.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що заявник звернувся із заявою поза межами строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання та поважних причин для його поновлення не навів.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що заочним рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 22 серпня 2016 року у справі № 613/862/16-ц за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість у сумі 18 115,34 грн, а також судовий збір в розмірі 1378,00 грн.
На виконання вказаного заочного рішення 24 жовтня 2016 року Богодухівським районним судом Харківської області видано виконавчий лист № 613/862/16-ц (а.с.44-45).

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Із усталеної практики Європейського суду з прав людини вбачається, що право на виконання рішення, яке виніс суд, є невід`ємною частиною «права на суд», та ефективний захист сторони у справі, а отже, і відновлення справедливості передбачає зобов`язання адміністративних органів виконувати рішення (пункт 41 рішення від 19 березня 1997 року в справі «Горнсбі проти Греції»).

Як вбачається із змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013  від 26 червня 2013  року по справі № 1-7/2013 виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.

Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.

Також, із усталеної практики Європейського суду з прав людини вбачається, що невід`ємною частиною «права на суд» та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.

У розумінні практики Європейського суду частина 1 статті 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.

У справі «Півень проти України» ЄСПЛ констатував порушення статті 6 Конвенції та зазначив, що невиконання судового рішення не може буде виправдано недоліками законодавства, які унеможливлюють його виконання. У цій справі Європейський суд дійшов висновку про відсутність у законодавстві України нормативної бази щодо завдань, покладених на органи виконавчої влади, і констатував порушення пункту 1 статті 6 Конвенції.

За змістом пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відтак, невиконання судових рішень, які набрали законної сили, є неприпустимим і, виходячи з обставин цієї конкретної справи, не може бути виправданим.

Відповідно до підпункту 17.4 пункту 17 Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиного державного реєстру виконавчих документів, у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Про видачу дубліката виконавчого документа постановляється ухвала у десятиденний строк із дня надходження заяви. За видачу стягувачу дубліката виконавчого документа справляється судовий збір у розмірі 0,03 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Ухвала про видачу чи відмову у видачі дубліката виконавчого документа може бути оскаржена в апеляційному та касаційному порядку.

Аналізуючи зміст даної норми, єдиною підставою для видачі судом дублікату виконавчого листа є його втрата.

Дублікат - це документ, що видається замість втраченого оригіналу та має силу первісного документу. Оригінал виконавчого листа вважається втраченим, коли його загублено, украдено, знищено або істотно пошкоджено, що унеможливлює його виконання.

При вирішенні питання про видачу дубліката виконавчого листа у зв`язку з його втратою заявник повинен повідомити суду обставини, за яких виконавчий лист було втрачено, надавши відповідні докази. Оригінал виконавчого листа вважається втраченим, коли його загублено, украдено, знищено або істотно пошкоджено, що унеможливлює його виконання. Дублікат виконавчого листа видається на підставі матеріалів справи та судового рішення, за яким був виданий втрачений виконавчий лист.

При розгляді питання про видачу дубліката перевіряється, чи не виконано рішення, чи не втратило воно законної сили. У випадку часткового виконання змінювати у дублікаті загальну суму не можна. Це враховується в ході подальшого виконавчого провадження.
При цьому, сам факт відсутності виконавчого документа у стягувача та в органі державної виконавчої служби свідчить про те, що його було втрачено.

Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом у постановах від 09 жовтня 2019 року у справі № 2-6471/06 (провадження № 61-11034св19), від 18 листопада 2020 року у справі № 263/4331/18 (провадження № 61-8286св20).

Згідно із частиною першою статті 433 ЦПК України у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час набрання рішенням законної сили) виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом.

У пункті 1 частини 2 цієї статті зазначено, що строк для виконання судових рішень встановлюється з наступного дня після набрання рішенням законної сили.

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження».

Тлумачення пункту 5 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону від 02 червня 2016 року № 1404-VIII свідчить, що він застосовується тільки до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання яких не сплив на час набрання чинності Законом від 02 червня 2016 року № 1404-VIII. Для пункту 5 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм Закону від 02 червня 2016 року № 1404-VIII до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання яких сплив на час набрання ним чинності.

Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» в чинній редакції, виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Згідно частини 4 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» в чинній редакції,  строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі:  1) пред`явлення виконавчого документа до виконання;  2) надання судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, відстрочки або розстрочки виконання рішення.
Частиною 5 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» в чинній редакції, передбачено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.

Частиною 6 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» в чинній редакції, передбачено, що стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Стягувачам, які пропустили строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено (частина перша статті 371 ЦПК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Тобто, якщо строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання не сплив або суд його поновив, то заява про видачу дубліката цього документа, який втрачений, вважається поданою у межах встановленого для пред`явлення його до виконання строку. Натомість, коли строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив, і суд його не поновив, то за результатами розгляду заяви про видачу дубліката виконавчого документа суд відмовляє у задоволенні цієї заяви.

Такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 2-836/11 (провадження № 14-308цс19).
Колегія суддів виходить з того, що дублікат виконавчого документа видається замість втраченого оригіналу лише за наявності достатніх доказів того, що виконавчий документ дійсно втрачено.

При вирішенні питання про видачу дубліката виконавчого листа у зв`язку з його втратою заявник повинен подати докази на підтвердження втрати виконавчого листа, а суд має перевірити, чи не було виконано рішення суду, на підставі якого його видано, та чи не втратило судове рішення законної сили.
Для видачі дубліката виконавчого листа  необхідно встановити факт його втрати.

Разом з тим, у матеріалах справи відсутні докази втрати виконавчого документа і до суду апеляційної інстанції їх не надано.

Лише в доводах апеляційної скарги Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» зазначив про те, що виконавчий документ був своєчасно пред`явлений до виконання до органу примусового виконання, однак виконавчою службою лише 30 червня 2019 року направлено на адресу стягувача постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві разом з виконавчим документом (ВП № 53739340), проте банк таку постанову не отримував. Крім письмових доводів банку, належних, допустимих та достовірних доказів щодо цього банком не надано.

Як вбачається з результатів пошуку виконавчих проваджень в АСВП, де стягувачем є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», а боржницею ОСОБА_1 – дата відкриття виконавчого провадження 11 квітня 2017 року, стан виконавчого провадження – завершено, однак дату завершення виконавчого провадження не вказано. З вказаних результатів неможливо встановити, за яким саме виконавчим документом відкрито та завершено виконавче провадження № 53739340.

Таким чином, банком ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції не надано належних та допустимих доказів того, що виконавчий лист № 613/862/16-ц, виданий 24 жовтня 2016 року Богодухівським районним судом Харківської області, взагалі пред`явлено до примусового виконання та в подальшому повернуто стягувачу. Ані постанови про відкриття виконавчого провадження № 53739340, ані постанови про повернення виконавчого документу стягувачу, ані відповіді з виконавчої служби на підтвердження доводів стягувача, викладених в апеляційній скарзі, банком не надано.

Як вбачається з матеріалів справи заочне рішення у справі ухвалено 22 серпня 2016 року, судове рішення не було оскаржене в апеляційному порядку, тому набрало законної сили 13 вересня 2016 року.

Згідно із пунктом 1 частиною 1 статті 23 Закону України «Про виконавче провадження» строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Оскільки належних доказів пред`явлення виконавчого листа до виконання заявником не надано, тому строк пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання закінчився 13 вересня 2019 року.

Із даною заявою до суду про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання банк звернувся 20 вересня 2021 року.

Як вбачається з заяви Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про поновлення пропущеного строку та видачу дублікату виконавчого листа, поданої до суду першої інстанції, банк не зазначив жодної причини пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.

Підставою для відмови у видачі дублікату виконавчого листа є також закінчення строку, встановленого для пред`явлення його до виконання, поважних причин для поновлення якого, колегія суддів, вирішуючи питання про поновлення строку для пред`явлення виконавчих документів до виконання, не встановила.

Виходячи з викладеного, колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що заявник звернувся із даною заявою поза межами строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання, оскільки поважних причин для поновлення якого, колегія суддів, вирішуючи питання про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання, не встановила, також банком не надано доказів, які б свідчили про добросовісну реалізацію ним своїх процесуальних прав, зокрема, вчинення ним усіх можливих та залежних від нього дій, спрямованих на своєчасний контроль за виконанням судового рішення, у зв`язку з чим підстави для задоволення заяви відсутні.

Таким чином, вважати, що суд першої інстанції при розгляді даної справи неправильно застосував норми матеріального права чи допустив порушення норм процесуального права, підстав немає.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат не вирішувалось.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» – залишити без задоволення.
Ухвалу Богодухівського районного суду Харківської області від 27 вересня 2021 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, але в частині видачі дубліката виконавчого листа може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                            І.В. Бурлака

Судді                                                                 А. В. Котелевець

                                                                       О. В. Маміна

Повний текст постанови складено 24 січня 2022 року.