УХВАЛА

18 січня 2022 року 
м. Київ

cправа №  907/6/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Селіваненка В.П. (головуючий), Бенедисюка І.М. і Львова Б.Ю.,
за участю секретаря судового засідання Хахуди О.В.,
представників учасників справи:
позивача - товариства з обмеженою відповідальністю        "Кноппель Фарпакунг"- не з`яв., 
відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю "Макпетер" - не з`яв., 
розглянув матеріали касаційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю "Макпетер" (далі - ТОВ "Макпетер")
на рішення господарського суду Закарпатської області від 03.06.2021 (суддя              Ушак І.Г.) та
постанову Західного апеляційного господарського суду від 11.10.2021 (головуючий суддя - Зварич О.В., судді Бойко С.М. і Гриців В.М.)
у справі № 907/6/21
за позовом товариства з обмеженою відповідальністю        "Кноппель Фарпакунг" (далі - ТОВ "Кноппель Фарпакунг")
до ТОВ "Макпетер"
про розірвання договору суборенди.

РУХ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог
1. Позов було подано про розірвання договору суборенди нежитлових приміщень від 19.08.2019 № 1 (далі - Договір).
2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договором передбачене право в односторонньому порядку розірвати договір, попередивши орендодавця, відповідача у справі, за 90 календарних днів (пункт 5.2). Оскільки відповідач ухиляється від підписання договору про припинення договору суборенди та одночасно вчиняє дії, що унеможливлюють доступ позивача до предмета оренди, останній звернувся до суду з позовом у цій справі.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
3. Рішенням господарського суду Закарпатської області від 03.06.2021, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 11.10.2021: позов задоволено повністю; розірвано Договір укладений ТОВ "Кнюппель Ферпакунг" та ТОВ "Макпетер"; стягнуто з ТОВ "Макпетер" на користь ТОВ "Кнюппель Ферпакунг" на відшкодування сплаченого судового збору суму 2 102 грн. 
4. Оскаржувані судові акти мотивовані наявністю правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки умовами Договору передбачено право  на розірвання договору за ініціативою суборендаря, і його реалізація не залежить від будь-яких інших додаткових умов, крім умови письмового попередження орендаря за 90 днів. Вказаний очікуваний ризик визначений у Договорі для відповідача і погоджений останнім при підписанні Договору.     
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
5. У касаційній скарзі до Верховного Суду ТОВ "Макпетер", зазначаючи, що висновки місцевого господарського суду та суду апеляційної інстанції є передчасними та такими, що зроблені без встановлення всіх істотних обставин справи, просить: скасувати рішення господарського суду Закарпатської області від 03.06.2021 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 11.10.2021 у справі №907/6/21 і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
6.  Згідно з доводами касаційної скарги: 
- суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 25.05.2021 №461/9578/15-ц, від 11.12.2019 у справі №909/324/19, від 06.10.2021 у справі №910/7250/18, від 22.09.2021 у справі №910/18749/20, від 27.11.2018 у справі №912/1385/17, від 27.08.2019 у справі №922/2743/18, від 18.02.2020 у справі №910/7715/19, від 07.08.2018 у справі №910/22259/17, від 03.12.2019 у справі №910/5001/19, від 24.12.2019 у справі №910/5016/19, від 16.01.2020 у справі №910/5000/19, від 22.01.2020 у справі №910/4997/19; 
- Договір містить умови (зокрема, пункти 5.1, 5.2, 5.3), які заперечують право позивача достроково і одноособово припинити Договір без погодження з відповідачем умов такого розірвання. Тобто у спірній ситуації розірвання Договору може бути у випадку досягнення між сторонами домовленостей про умови припинення, що здійснюється у письмовій формі; 
- неправильне застосування попередніми судами норм права полягало у самостійному застосуванні ними статей 188 та 291 Господарського кодексу України, без обґрунтованого встановленими фактами застосування прямих норм права, зокрема статей 3,  16, 525, 611, 651, 652, 784 Цивільного кодексу України та без врахування судової практики їх застосування. 
Доводи позивача
7. Відзив на касаційну скаргу не надходив. 

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
8. Відповідно до умов укладеного ТОВ "Макпетер" (орендар) та ТОВ "Кнюппель Ферпакунг" (суборендар) Договору: орендар зобов`язується передати, а суборендар зобов`язується прийняти у строкове платне користування на умовах цього договору для здійснення підприємницької діяльності визначені в пункті 1.1.1 нежитлові приміщення, які знаходяться за адресою: Україна, 90202, Закарпатська обл., м. Берегове, вул. Б.Хмельницького, буд. 163 Г (пункт 1.1); 
- цей договір вступає в силу з моменту його підписання повноважними представниками обох сторін і діє до 18.08.2022 року включно, тобто два роки та одинадцять місяців (пункт 3.1);   
- дія договору може бути в будь-який час достроково припинена за взаємною згодою сторін, про що укладається додаткова угода до цього договору (пункт 5.1);
- якщо дія договору припиняється за односторонньою ініціативою суборендаря, той мусить письмово повідомити про це орендаря за 90 календарних днів до бажаної дати розірвання (пункт 5.2); 
- якщо дія договору припиняється за односторонньою ініціативою орендаря, той мусить письмово повідомити суборендаря за 90 календарних днів до бажаної дати розірвання (пункт 5.3). 
9. Листом від 30.09.2020 № 33 суборендар відповідно до пунктів 5.1, 5.2 договору повідомив орендаря про дострокове припинення дії Договору з 31.12.2020.
10. Рішенням від 02.11.2020 ТОВ «Макпетер» у зв`язку з наміром суборендаря достроково розірвати договір в односторонньому порядку, беручи до уваги невиконання ним свого обов`язку щодо відшкодування витрат та збитків, вирішив, зокрема, заборонити: рух транспорту, що відноситься до ТОВ «Кнюппель Ферпакунг», чи його власника, чи будь-якої пов`язаної з ним особи, на території заводу (м.Берегово, вул.Хмельницького,163), який пов`язаний із вивезенням майна ТОВ «Кнюппель Ферпакунг»; будь-яке вивезення майна ТОВ «Кнюппель Ферпакунг», чи його власника, чи будь-якої пов`язаної з ним особи з території заводу та приміщень, які використовує суборендар.
11. Наведені обставини слугували підставою звернення ТОВ «Кнюппель Ферпакунг» до суду з позовом у даній справі. Позивач зазначає, що внаслідок дій ТОВ «Макпетер» він позбавлений доступу до орендованих нежитлових приміщень. У той же час відповідач ухиляється від підписання договору про припинення суборендних правовідносин. Такі обставини, на переконання позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.
12. Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій, керуючись  статтями 13, 16, 626, 627, 628, 629, частинами першою та третьою статті 651 Цивільного кодексу України, статтями 188, 206, 291 Господарського кодексу України,  виходили з того, що: умова договору про можливість його розірвання в односторонньому порядку відповідає чинному законодавству та є обов`язковою для сторін; умовами пунктів 5.2, 5.3 Договору передбачена можливість його розірвання в односторонньому порядку за ініціативою, відповідно, суборендаря та орендаря за умови письмового повідомлення іншої сторони за 90 днів, чим і скористався позивач у справі - суборендар за спірним договором, надіславши відповідачу листа від 30.09.2020 № 33 про наступне розірвання договору з 31.12.2020; договір не містить додаткових умов для реалізації сторонами права розірвання в односторонньому порядку за власною ініціативою згідно з наведеними пунктами Договору, крім умови письмового попередження іншої сторони за 90 днів; оскільки сторони не дійшли згоди про розірвання Договору у позасудовому порядку, то позивач правомірно звернувся до суду з позовом про розірвання Договору, що відповідає передбаченим статтею 16 Цивільного кодексу України способам захисту прав позивача на припинення спірних правовідносин і що не може ставитися у залежність від волевиявлення відповідача.
ДЖЕРЕЛА ПРАВА 
13. Частина шоста статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів":

- висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

14. Господарський процесуальний кодекс України:
частина четверта статті 236:
- при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду;
частина друга статті 287: 
- підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу; 

пункт  5 частини першої статті 296:

- суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними; 
частини перша та друга статті 300:
- переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
15. Касаційне провадження у цій справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
Для цілей застосування норм процесуального права, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, таку подібність слід оцінювати за певними критеріями, а саме: змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями, з яких змістовий є основним, а два інші (суб`єктний та об`єктний) - додатковими.
Подібність спірних правовідносин, виявлена одночасно за трьома критеріями, означатиме тотожність цих відносин (однакового виду суб`єкти, однаковий вид об`єкта й однакові права та обов`язки щодо нього). Але процесуальний закон не вимагає встановлювати тотожність.
Такі висновки Верховного Суду викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10. 2021 у справі № 233/2021/19.
Отже, при дослідженні правовідносин на предмет їх подібності необхідно керуватися зазначеними критеріями: змістовим, суб`єктним та об`єктним. У застосуванні цих критеріїв слід виходити з такого. 
Основний - змістовний критерій полягає у тому, що оцінювання спірних правовідносин здійснюється за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників.
Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад саме цих правовідносин та/чи їх специфічний об`єкт. 
Якщо норма права не передбачає, що її дія поширюється лише на обмежене коло осіб (наприклад, лише на фізичних або на юридичних осіб чи на конкретну групу тих або інших), немає сенсу застосовувати суб`єктний критерій для встановлення подібності правовідносин у різних справах. Так само не завжди для встановлення подібності правовідносин має значення і об`єктний критерій.
У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій), і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних положень процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).
На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмета позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Аналогічні висновки Верховного Суду викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19.
Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка розглядається. При цьому така подібність оцінюється з урахуванням зазначених вище критеріїв та висновків Верховного Суду щодо застосування таких критеріїв подібності.
16. Проаналізувавши висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 25.05.2021 №461/9578/15-ц, від 11.12.2019 у справі №909/324/19, від 06.10.2021 у справі №910/7250/18, від 22.09.2021 у справі №910/18749/20, від 27.11.2018 у справі №912/1385/17, від 27.08.2019 у справі №922/2743/18, від 18.02.2020 у справі №910/7715/19, від 07.08.2018 у справі №910/22259/17, від 03.12.2019 у справі №910/5001/19, від 24.12.2019 у справі №910/5016/19, від 16.01.2020 у справі №910/5000/19, від 22.01.2020 у справі №910/4997/19, на які послався відповідач у касаційній скарзі як на висновки Верховного Суду, що не були враховані судами попередніх інстанцій при вирішенні спору у цій справі, суд касаційної інстанції вважає, що правовідносини у зазначених справах не є подібними з правовідносинами, які склалися між сторонами у цій справі №     907/6/21, що розглядається, саме за змістовним критерієм з огляду на таке.
16.1. Як вбачається, предметом позову у цій справі № 907/6/21, що розглядається, є розірвання Договору в односторонньому порядку, оскільки таким Договором передбачене право його розірвання в односторонньому порядку за умови попередження орендодавця, - відповідача у справі за 90 календарних днів (пункт 5.2 Договору).  Оскільки позивач скористався правом одностороннього розірвання Договору, передбаченим пунктом 5.2 Договору, та письмово повідомив про це відповідача за 90 днів, а  відповідач ухиляється від підписання договору про припинення Договору та одночасно вчиняє дії, що унеможливлюють доступ позивача до предмета оренди, останній звернувся з позовом у цій справі. Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій, посилаючись, зокрема, на статті 525, 626, 627, 629 та частину першу статті 651 Цивільного кодексу України, вказали, що умова Договору про можливість його розірвання в односторонньому порядку відповідає чинному законодавству та є обов`язковою для сторін, чим і скористався позивач, повідомивши відповідача за 90 днів. 
16.2. Щодо правовідносин у справі №461/9578/15-ц. 
Як вбачається, предметом позову (за первісним позовом) у справі №   461/9578/15-ц було: скасування наказу Департаменту містобудування Львівської міської ради від 15.07.2013 № 217 «Про затвердження громадянам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 містобудівних умов та обмежень на проектування та реконструкцію квартири АДРЕСА_1 , з розширенням за рахунок горища з частковою надбудовою, влаштуванням балкону та заміною пічного опалення на двоконтурний котел»; зобов`язання громадян ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 привести в попередній стан горище житлового будинку шляхом знесення за їхній рахунок незаконної надбудови 2-го поверху житлового будинку; зобов`язання громадян ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 привести в попередній стан дах першого поверху по прибудованій ОСОБА_4 та перекритій прибудові житлового будинку шляхом знесення за їхній рахунок незаконної надбудови 2-го поверху житлового будинку; зобов`язання громадян ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_4 у користуванні горищем житлового будинку та демонтувати незаконно встановлені залізні бронедвері; визнання за ОСОБА_4 60/100 часток горища житлового будинку, а за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 40/100 часток горища житлового будинку. 
Позовні вимоги мотивовані тим, що Департаментом містобудування Львівської міської ради видано наказ від 15.07.2013 № 217 «Про затвердження громадянам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 містобудівних умов та обмежень на проектування та реконструкцію квартири АДРЕСА_1 з розширенням за рахунок горища, з частковою надбудовою, влаштуванням балкону та заміною пічного опалення на двоконтурний котел». Позивач стверджував, що жодної згоди як співвласник житлового будинку на реконструкцію приміщень (зміну правового режиму власності) спільного користування (горища) вона не надавала. Тому видача наказу від 15.07.2013           № 217 здійснена Департаментом містобудування з порушенням установленої Львівською міською радою процедури та в не передбачений законодавством спосіб. Усі дії, вчинені відповідачами на виконання незаконного наказу, також є незаконними, а тому їх наслідки повинні бути усунені. Також позивач             вказував, що оспорюваний наказ порушує її права та законні інтереси, оскільки здійснені відповідачами за згодою департаменту містобудування роботи призвели до пошкодження як спільного майна в будинку, так і її особистого майна - належної їй на праві власності квартири. Внаслідок таких дій відповідачів вона змушена звертатися до суду за захистом своїх прав та просити суд відновити попереднє становище шляхом знесення здійсненої реконструкції з відновленням доступу до горища та наявних там систем комунікацій, зокрема димовентканалів.
Предметом зустрічного позову у зазначеній справі було визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та (з урахуванням уточнених позовних вимог) реєстрація права власності на зазначену квартиру управлінням державної реєстрації Львівської міської ради.

   Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що оспорюваний наказ Департаменту містобудування Львівської міської ради виданий на підставі поданих відповідачами належних документів та в межах наданих Департаменту містобудування Львівської міської ради законом повноважень, а тому немає законних підстав для його скасування. При цьому суди першої та апеляційної інстанцій установили наявність нотаріально засвідченої згоди позивачки на добудову другого поверху по добудованому нею першому поверху будинку за адресою: м. Львів, вул. Каліча Гора, 9-А, проте згоду на реконструкцію горища позивачка надала у простій письмовій формі.

Приймаючи постанову від 25.05.2021 у справі № 461/9578/15-ц, Велика Палата Верховного Суду вирішувала питання визначення правової природи згоди співвласника допоміжних приміщень на розпорядження цим майном та необхідності її нотаріального посвідчення та дійшла висновку, з огляду на норми чинного законодавства, що: частина друга статті 369 Цивільного кодексу України вимагає нотаріального посвідчення згоди на вчинення лише таких правочинів зі спільним майном, які, у свою чергу, підлягають нотаріальному посвідченню; однак допоміжні приміщення багатоквартирного (у тому числі двоквартирного) будинку не можуть бути окремо відчужені як такі, не можуть бути сформовані як окремий об`єкт нерухомості й речове право на них не може бути зареєстроване (у тому числі й за власниками квартир в будинку); тобто допоміжні приміщення багатоквартирного (у тому числі двоквартирного) будинку, як і елементи спільного майна такого будинку взагалі, є обмежено оборотоздатними; при цьому дії щодо реконструкції квартири та переобладнання горища, на які дала згоду позивачка, не є правочином, який підлягає нотаріальному посвідченню; відтак на таку згоду не поширюється вимога нотаріального посвідчення правочинів з нерухомим майном; сама по собі відсутність нотаріального посвідчення письмової згоди співвласника приміщення загального користування, а саме горища, не є підставою для скасування наказу про затвердження містобудівних умов та обмежень.

16.3.  Щодо правовідносин у справі №909/324/19.
Предметом позову у справі №909/324/19 є визнання укладеним приватним підприємством "Івано-Франківський міський організаційно-методичний центр культури та мистецтв" та Івано-Франківською міською радою договіру купівлі-продажу земельної ділянки по АДРЕСА_2 площею 0,0617 га, кадастровий номер 2610100000:04:004:0180, цільове призначення - для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови 

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що відповідач незаконно ухиляється від підписання договору купівлі-продажу, хоча як позивачем, так і відповідачем було виконано усі передбачені законодавством процедури для набуття у власність земельної ділянки, погоджено усі істотні умови договору і, крім цього, позивачем вже сплачено повну вартість земельної ділянки, що придбавається. 
Приймаючи постанову від 11.12.2019 у справі №909/324/19  про залишення без змін рішення місцевого господарського суду та постанови суду апеляційної інстанції, якими задоволено позовні вимоги, Верховний Суд, посилаючись на встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, дійшов висновку про: порушення відповідачем положень статті 144 Конституції України, статті 73 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" у зв`язку з невиконанням прийнятих нею як органом місцевого самоврядування у межах своїх повноважень рішень про продаж позивачу земельної ділянки, незважаючи на наявність звіту про експертну грошову оцінку та сплату позивачем у повному обсязі вартості земельної ділянки; безпідставне непідписання міським головою договору купівлі-продажу, умови якого відповідають істотним умовам договору купівлі-продажу, передбаченим частинами першою та другою статті 132 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), та, відповідно, наявності підстав для відновлення порушеного права позивача шляхом визнання укладеним у судовому порядку договору купівлі-продажу земельної ділянки в редакції, що долучена позивачем до позовної заяви, та ефективності способу захисту порушеного права.
16.4. Щодо правовідносин у справі № 910/7250/18.
Предметом позову у справі № 910/7250/18 було: визнання припиненим права товариства з обмеженою відповідальністю "Господарник" користування для забудови земельною ділянкою; розірвання договору оренди відповідної земельної ділянки, укладеного 06.03.2008 Київською міською радою та товариством з обмеженою відповідальністю "Господарник", зареєстрованого Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) у книзі записів державної реєстрації договорів 14.03.2008 за № 79-6-00605; зобов`язання товариства з обмеженою відповідальністю "Господарник" повернути Київській міській раді  відповідну земельну ділянку у стані, придатному для її подальшого використання.
Позовні вимоги обґрунтовані наявністю правових підстав для розірвання договору оренди земельної ділянки, визнання припиненим права товариства з обмеженою відповідальністю "Господарник" щодо користування для забудови земельною ділянкою та зобов`язання товариства повернути земельну ділянку з огляду на порушення орендарем своїх зобов`язань стосовно здійснення забудови у строки, встановлені договором.
Приймаючи постанову від 06.10.2021 у справі №910/7250/18 про залишення без змін рішення місцевого господарського суду та постанови суду апеляційної інстанції, якими задоволено позовні вимоги, Верховний Суд вказав, що суд апеляційної інстанції на підставі встановлених фактичних обставин справи, яка розглядається, та системного аналізу як умов договору, так і законодавства, яке регулює спірні правовідносини, дійшов обґрунтованого висновку, що у цьому випадку нездійснення забудови земельної ділянки відповідно до умов договору у встановлений строк розцінюється як істотне порушення умов договору оренди і висновку про обґрунтоване застосування судами попередніх інстанцій до спірних правовідносин приписів частини другої статті 651 Цивільного кодексу України при встановлені наявності порушення відповідачем умов договору, а також щодо наявності критерію істотності  цього порушення договору.
16.5. Щодо правовідносин у  справі № 912/1385/17.
Предметом позову у справі № 912/1385/17 було розірвання договору оренди земельної ділянки, укладеного між міськрадою та приватним підприємством "Терра 2006". 
Позовні вимоги були мотивовані невиконанням відповідачем погоджених сторонами умов договору оренди земельної ділянки, а саме систематичним невнесеням орендної плати, що є істотним порушенням умов договору та підставою для розірвання договору відповідно до вимог частини другої статті 651 Цивільного кодексу України,  статті 32 Закону України "Про оренду землі". Окрім того, систематична несплата земельного податку або орендної плати є підставою припинення права користування земельною ділянкою відповідно до статті 141 ЗК України.
Верховний Суд у постанові від 27.11.2018 у справі № 912/1385/17, залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції, якою відмовлено у задоволенні позову, вказав, що:  до відносин, пов`язаних з орендою землі, застосовуються також положення Цивільного кодексу України; слід дійти висновку, що при вирішенні судом питання щодо розірвання договору оренди землі за обставин систематичного невнесення орендної плати застосуванню також підлягають положення частини другої статті 651 Цивільного кодексу України; суд апеляційної інстанції обґрунтовано застосував у спірних правовідносинах приписи частини другої статті 651 ЦК України та з`ясував суттєві обставини цієї справи як щодо наявності факту порушення відповідачем умов договору, так і щодо наявності критерію істотності цього порушення договору; суд апеляційної інстанції, дослідивши обставини справи та встановивши відсутність обставин, які б свідчили про неможливість досягнення позивачем як стороною договору оренди мети договору (отримання плати за оренду земельної ділянки) та неотримання того, на що розраховував орендодавець, укладаючи спірний договір, тобто відсутність істотного порушення умов договору оренди, вірно відмовив у задоволенні позову. 
16.6.  Щодо правовідносин у  справі № 910/7715/19. 
Предметом позову у справі № 910/7715/19 було розірвання договору поруки. 
Позовні вимоги мотивовані виконанням товариством з обмеженою відповідальністю ?Софа Лтд?" зобов`язання товариства з обмеженою відповідальністю "Маркет-Сервіс" з повернення кредиту та сплати відсотків перед банком за кредитним договором, укладеними банком та товариством з обмеженою відповідальністю "Маркет-Сервіс", однак Банк на порушення пункту 8 договору поруки не передав належним чином завірені копії документів, що підтверджують обов`язок боржника за кредитним договором, а відтак ТОВ ?Софа Лтд?, не отримавши необхідні документи для стягнення грошових коштів з боржника, не мало можливості використовувати правочини, які забезпечували виконання зобов`язань з боку боржника, зокрема, для забезпечення, у тому числі, і зобов`язань товариства з обмеженою відповідальністю ?Софа Лтд? за кредитним договором № 4С16102Г, укладеним у 2016 році банком та товариством з обмеженою відповідальністю ?Софа Лтд?, що призвело до суттєвого погіршення фінансово-майнового стану останнього.
Приймаючи постанову від 18.02.2020 у справі № 910/7715/19, Верховний Суд дійшов висновку про обґрунтованість рішення місцевого господарського суду та постанови суду апеляційної інстанції, якими відмовлено у задоволенні позовних вимог, оскільки судами попередніх інстанцій з`ясовано,  що позивачем у встановленому законом порядку не було обґрунтовано можливості розірвання спірного договору.
16.7. Щодо правовідносин у  справі № 910/22259/17.
Предметом позову у справі № 910/22259/17 було також розірвання договору поруки.
Позовні вимоги були мотивовані тим, що товариством з обмеженою відповідальністю "Старт-Н" як поручителем виконано зобов`язання товариства з обмеженою відповідальністю "Масбен" (боржника) за кредитним договором, проте банк, на порушення умов пунктів 8, 10 договору поруки, не передав товариству з обмеженою відповідальністю "Старт-Н" належним чином завірених копій документів, що підтверджують обов`язки боржника за кредитним договором та засобів забезпечення вказаних обов`язків, внаслідок чого товариство з обмеженою відповідальністю "Старт-Н" зазнало збитків і втратило зацікавленість у подальшому виконанні договору поруки та було вимушене залучити кредитні кошти; метою укладення договору поруки було отримання прибутку; істотною умовою Договору поруки, що сприяла його укладенню, була наявність відомостей щодо існування у банка прав, якими забезпечуються вимоги за кредитними зобов`язаннями боржника у розмірі, що суттєво перевищує розмір заборгованості; суттєвою умовою договору поруки було те, що до товариства переходять всі права кредитора за кредитним договором.
Приймаючи постанову від 07.08.2018 у справі № 910/22259/17, Верховний Суд дійшов висновку про обґрунтованість рішення місцевого господарського суду та постанови суду апеляційної інстанції, якими відмовлено у задоволенні позовних вимог через їх необґрунтованість,  оскільки: судами попередніх інстанцій встановлено, що доказів завдання товариству з обмеженою відповідальністю "Старт-Н" шкоди у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням банком умов спірного договору поруки, того, що внаслідок таких дій (бездіяльності) банку товариство значною мірою було позбавлено того, на що воно розраховувало при укладенні договору, а також того, що внаслідок зазначених дій товариством з обмеженою відповідальністю "Старт-Н"  понесені збитки, не надано; товариством з обмеженою відповідальністю "Старт-Н" не доведено порушення банком встановленого договором поруки обов`язку, що виключає можливість застосування статті 612 Цивільного кодексу України, на підставі якої у даній справі було заявлено позов.
16.8. Щодо правовідносин у  справі №910/5001/19. 
Предметом позову у справі № 910/5001/19 було також розірвання договору поруки.
Позовні вимоги  товариства з обмеженою відповідальністю "Софа ЛТД" були обґрунтовані тим, що у зв`язку з невиконанням товариством з обмеженою відповідальністю "Сегіна" своїх грошових зобов`язань перед кредитором за кредитними договорами позивач як поручитель погасив заборгованість боржника перед кредитором з кредиту та сплати відсотків за користування кредитом. Проте банк, всупереч умовам договору, не виконав зобов`язання щодо передачі товариству з обмеженою відповідальністю "Софа ЛТД" належним чином засвідчених копій, що підтверджують обов`язки боржника за кредитними договорами, що свідчить про істотне порушення відповідачем умов договору та підтверджують завдання товариству з обмеженою відповідальністю "Софа ЛТД" суттєвої шкоди. 
Приймаючи постанову від 03.12.2019 у справі № 910/5001/19, Верховний Суд дійшов висновку про обґрунтованість рішення місцевого господарського суду та постанови суду апеляційної інстанції, якими відмовлено у задоволенні позовних вимог через їх необґрунтованість,  оскільки положення статті 651 ЦК України пов`язують можливість розірвання договору у зв`язку з порушенням стороною його умов лише у разі, якщо внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні цього договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона; позивач не довів того, що невиконання відповідачем зобов`язань з передання копій документів, які підтверджують обов`язок боржника за кредитними договорами, значною мірою позбавило позивача того, на що він розраховував під час укладення договору;  позивач не надав доказів звернення до відповідача з відповідною вимогою про надання документів, які підтверджують обов`язки боржника за кредитними договорами та, відповідно, доказів на підтвердження відмови відповідача передати позивачу такі документи, а також на підтвердження завдання позивачу шкоди внаслідок непередання зазначених документів; у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження виконання позивачем обов`язку боржника за кредитними договорами у повному обсязі. 
16. 9. Щодо правовідносин у  справі №910/5016/19. 
Предметом позову у справі № 910/5016/19 було також розірвання договору поруки.
Позов було мотивовано невиконанням відповідачем своїх обов`язків за договором поруки щодо передачі позивачу документів, які підтверджують обов`язки      боржника  за кредитними    договорами. Зокрема, позивач зазначив, що він як поручитель за    договором поруки, укладеним з відповідачем, виконав зобов`язання товариства з обмеженою відповідальністю "ЯР-3" щодо погашення заборгованості за названими кредитними договорами, а невиконання відповідачем зазначеного обов`язку є істотним порушенням договору поруки та підставою для розірвання цього договору. 
Приймаючи постанову від 24.12.2019 у справі № 910/5016/19, Верховний Суд дійшов висновку про обґрунтованість рішення місцевого господарського суду та постанови суду апеляційної інстанції, якими відмовлено у задоволенні позовних вимог через їх необґрунтованість,  оскільки: позивач у розгляді даної справи послідовно наполягав, у тому числі в касаційній скарзі, на розірванні договору поруки, укладеного 25.10.2016, саме з 03.11.2016 (дати, до якої, за доводами позивача, банк мав передати  товариству належним чином засвідчені копії документів, що підтверджують обов`язки боржника за Кредитним договором); задоволення зазначеної вимоги у будь-якому разі не є можливим з огляду на положення частини третьої статті 653 Цивільного кодексу України і частини п`ятої  статті 188 Господарського кодексу України, які пов`язують розірвання договору в судовому порядку і припинення зобов`язань за ним саме з моментом набрання законної сили відповідним рішенням суду; обраний позивачем спосіб захисту своїх прав є неефективним, оскільки якби договір поруки було розірвано, позивач не мав би можливості ні повернути сплачені ним банку кошти (в силу наведеного положення частини четвертої  статті 653 Цивільного кодексу України), ні вимагати у банку надіслання відповідних документів  (оскільки таке зобов`язання банку за договором поруки припинилося б з розірванням цього договору), а, відповідно, не могло б і вимагати сплати йому (позивачу) коштів боржником. 
16.10. Щодо правовідносин у  справі №910/5000/19. 
Предметом позову у справі № 910/5000/19 також було розірвання договору поруки.
Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що товариство з обмеженою відповідальністю  "Софа ЛТД" як поручитель за  договором поруки виконав перед банком  обов`язки боржника - товариства з обмеженою відповідальністю "Фобург" за кредитним договором.  Однак банк порушив істотні умови договору поруки, не виконавши умови пункту 10 названого  договору та не передавши товариству з обмеженою відповідальністю "Софа ЛТД"  належним чином завірені копії документів, що підтверджують зобов`язання первісного боржника за кредитним договором, та засоби забезпечення цих обов`язків. 
Приймаючи постанову від 16.01.2020 у справі № 910/5000/19, Верховний Суд дійшов висновку про обґрунтованість рішення місцевого господарського суду та постанови суду апеляційної інстанції, якими відмовлено у задоволенні позовних вимог через їх необґрунтованість,  оскільки: господарські суди попередніх інстанцій, дослідивши обставини та зібрані у справі докази, врахувавши положення законодавства та умов договору поруки, які регулюють порядок розірвання договору, не встановили обставин, які передбачали б можливість розірвання такого договору з підстав, заявлених у позові, та свідчили б про істотність порушення відповідачем умов договору поруки у розумінні положень частини другої статті 651 Цивільного кодексу України.
16.11.  Щодо правовідносин у  справі № 910/4997/19. 
Предметом позову у справі № 910/4997/19 також було розірвання договору поруки.
В обґрунтування своїх вимог товариство з обмеженою відповідальністю "Софа ЛТД" посилалося на виконання ним як поручителем зобов`язань товариства з обмеженою відповідальністю "Тернопільоптторг" за кредитними договорами перед відповідачем з повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитом. Проте банк (відповідач) всупереч умовам договору поруки не виконав зобов`язання щодо передачі товариству з обмеженою відповідальністю "Софа ЛТД" належним чином засвідчених копій, які підтверджують обов`язки боржника за кредитними договорами, що свідчить про істотне порушення відповідачем умов договору поруки та є підставою для його розірвання. 
Приймаючи постанову від 22.01.2020 у справі № 910/4997/19, Верховний Суд дійшов висновку про обґрунтованість рішення місцевого господарського суду та постанови суду апеляційної інстанції, якими відмовлено у задоволенні позовних вимог через їх необґрунтованість,  оскільки: саме виконання позивачем свого обов`язку перед відповідачем є тим юридичним фактом, з яким закон пов`язує виникнення цивільних прав та обов`язків між позивачем як новим кредитором та товариством з обмеженою відповідальністю    "Тернопільоптторг" (боржник), при цьому виникнення цих цивільних прав та обов`язків не обумовлено настанням такої обставини, як вручення позивачу документів, тому відсутні підстави вважати, що невиконання відповідачем обов`язку передати документи є істотним порушенням умов договору поруки, внаслідок якого позивач значною мірою позбавляється того, на що він розраховував при укладенні цього договору.
17. Тобто  відсутні підстави вважати, що висновки апеляційного господарського суду в цій справі зроблені без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від  25.05.2021 у справі №461/9578/15-ц, від 11.12.2019 у справі №909/324/19, від 06.10.2021 у справі №910/7250/18, від 27.11.2018 у справі №912/1385/17, від 18.02.2020 у справі №910/7715/19, від 07.08.2018 у справі №910/22259/17, від 03.12.2019 у справі №910/5001/19, від 24.12.2019 у справі №910/5016/19, від 16.01.2020 у справі №910/5000/19, від 22.01.2020 у справі №910/4997/19, оскільки у даній справі № 907/6/21 та у справах, на які посилається скаржник, правовідносини відрізняються не лише фактичними обставинами справи,  підставами позову, а в деяких з них і предметом позовних вимог. Тобто, приймаючи відповідні рішення у зазначених справах, суди дійшли відповідних висновків не у зв`язку з неоднаковим застосуванням норм права, а у зв`язку з наявністю різних обставин у вказаних справах, що формують зміст правовідносин, та їх різної оцінки судами у кожному конкретному випадку. 
18. Крім того, у справах  №910/18749/20 та №922/2743/18  рішення попередніх судових інстанцій були скасовані Верховним Судом повністю з передачею справ на новий розгляд до суду першої інстанції, що у наведеному випадку не означає остаточного вирішення відповідних справ, а, отже, й остаточного формування правового висновку Верховного Суду у них, адже за результатами такого розгляду мають бути встановлені обставини та досліджені докази, які не були, відповідно, встановлені та досліджені під час попереднього судового розгляду, що вплине і на правові висновки судів у таких справах.
19. Враховуючи те, що наведені відповідачем у касаційній скарзі висновки Верховного Суду, є нерелевантними до правовідносин у цій справі та не підлягають застосуванню, висновки судів попередніх інстанцій у цій справі є неспростованими. 
З огляду на викладене суд касаційної інстанції зазначає про те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України є необґрунтованою та не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження. 
20. Право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №910/4647/18).
21. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
22. З огляду на викладене касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ "Макпетер" на рішення господарського суду Закарпатської області від 03.06.2021 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 11.10.2021 у справі №     907/6/21 підлягає закриттю на підставі пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України.

23. У зв`язку з тим, що касаційне провадження зі справи закривається, судові витрати в даній справі (у вигляді судового збору) з урахуванням вимог статей 129, 130 Господарського процесуального кодексу  України розподілу не підлягають. 

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю "Макпетер" на рішення господарського суду Закарпатської області від 03.06.2021 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 11.10.2021 у справі №    907/6/21.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.
Суддя                                                                                                       В. Селіваненко 
Суддя                                                                                                       І. Бенедисюк
Суддя                                                                                                                        Б. Львов