Ухвала
Іменем України 
2 лютого 2022 року
м. Київ
 
справа № 702/344/19
провадження № 51-5184 ск 20
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючої               ОСОБА_1 ,
суддів                         ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Монастирищенського районного суду Черкаської області від 24 грудня 2019 року та на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 8 листопада 2021 року.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
Вироком Монастирищенського районного суду Черкаської області від 24 грудня 2019 року  ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
 
засуджено за ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК) до позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
 
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 20 серпня 2020 року вирок щодо   ОСОБА_5 було змінено та застосовано до нього положення ст. 75 КК із звільненням від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі, з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та покладено на ньогообов`язки, передбачені ст. 76 КК.
 
Постановою Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15 квітня 2021 року ухвалу Черкаського апеляційного суду від 20 серпня 2020 року щодо ОСОБА_5 скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції. На обґрунтування такого висновку Суд зазначив, що звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, за конкретних обставин даної справи, не може вважатися необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
 
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 8 листопада 2021 вирок щодо ОСОБА_5 залишено беззмін.
 
ОСОБА_5 визнано винуватимв тому, що вінщо 1 жовтня 2018 року близько 09:05., керуючи автомобілем «Volkswagen Golf», д.н.з. НОМЕР_1 , та рухаючись по автодорозі Орадівка – Мошни від м. Монастирища в напрямку смт. Цибулів, на 41-му км зазначеної автодороги порушив вимоги п.п. 2.3 б), 10.1, 14.2 в) Правил дорожнього руху, обганяючи попутний транспортний засіб, виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з автомобілем ВАЗ-2107, д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_6 , який рухався в зустрічному напрямку. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі – ДТП) сталася смерть пасажира автомобіля ВАЗ-2107, д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_7 .
 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
 
Захисник ОСОБА_4 звернувся до касаційного суду зі скаргою, в якій ставить питання про перегляд у касаційному поряду судових рішень щодо ОСОБА_5 на підставі невідповідності призначеногосудом покаранняступеню тяжкостівчиненого кримінальногоправопорушення таособі обвинуваченогочерез суворість, просить судові рішення в частині призначеного засудженому покарання змінити, на підставі ст. 75 КК звільнити    ОСОБА_5 від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та покладенням на нього відповідних обов`язків, передбачених ст. 76 КК. Крім цього захисник також висуває клопотання про зупинення виконання вироку.
На обґрунтування своїхдоводів захисник ускарзі зазначаєпро те, що:
- судом в достатній мірі не враховано те, що    ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення вперше та з необережності, раніше не судимий, пом`якшуючі покарання обставини - надання допомоги потерпілим безпосередньо після скоєння ДТП, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданої шкоди, перебування на утриманні малолітньої дитини, позитивні характеристики з місця проживання та роботи, відсутність обтяжуючих покарання обставин, висновок досудової доповіді, згідно з якою ризик вчинення ОСОБА_5 повторного кримінального правопорушення та ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, оцінюються як низькі;
- судами безпідставно зазначено про відсутність у   ОСОБА_5 такої пом`якшуючої обставини, як щире каяття;
- судами залишено поза увагою, що для відшкодування завданої шкоди,  ОСОБА_5 взяв у борг під відсотки значні суми коштів, які виплачує до тепер, а в разі позбавлення    ОСОБА_5 волі, борги повертати буде нікому, його сім`я - непрацююча дружина та малолітня дитина опиняться в скрутному матеріальному становищі;
- за час перебування на обліку у органах пробації,   ОСОБА_5 зарекомендував себе з позитивної сторони. Під час відбування іспитового строку порушень громадського порядку не допускав, адміністративні та кримінальні правопорушення не вчиняв, не допустив порушення жодного із обов`язків, встановлених вироком суду, дотримувався заборони керувати транспортними засобами, фактично відбувши частину додаткового покарання у виді заборони керувати транспортними засобами.
 
Водночас захисник зазначає, що нещодавно   ОСОБА_5 важко перехворів, 15 січня 2022 року у нього виявлено небезпечне захворювання, яке, у разі відсутності належного та професійного лікування, в тому числі і шляхом оперативного втручання, становить реальну загрозу життю та здоров`ю засудженого. Крім того, дружина   ОСОБА_5 вагітна.За таких обставин, на думку захисника, призначення   ОСОБА_5 покарання у вигляді позбавлення волі фактично залишить його сім`ю без засобів до існування, адже його дружина наразі не працює і в подальшому, у зв`язку з вагітністю, пологами та доглядом за новонародженою дитиною буде позбавлена можливості влаштуватись на роботу.
Мотиви Суду
 
Висновки судупро доведеністьвинуватості  ОСОБА_5 та правильність кваліфікаціїйого дій укасаційній скарзізахисником неоскаржуються. 
 
Доводи у касаційній скарзі захисника  ОСОБА_4 щодо невідповідності призначеного ОСОБА_5 покарання ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі, необхідності призначення йому покарання із застосуванням ст. 75 КК, на думку Суду, є необґрунтованими на таких підставах.
 
Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. 
 
Як убачається з вироку, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому врахував, що він вчинив злочин вперше, раніше не судимий, пом`якшуючі призначення покарання обставини, добровільне відшкодування завданих збитків, перебування на утриманні малолітньої дитини, позитивну характеристику з місця проживання та роботи, відсутність обтяжуючих призначення покарання обставин, висновок досудової доповіді щодо нього, відповідно до якого ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та ризик небезпеки для суспільства і для окремих осіб, оцінюються як низькі.
 
Разом з цим місцевим судом також враховано, що обвинуваченим вчинено кримінальний злочин, який законом віднесений до категорії тяжких злочинів, незворотність наслідків вчиненого, а саме смерть потерпілої - людини, життя якої в державі Україна визнається найвищою цінністю, позицію потерпілих, про  призначення ОСОБА_5 покарання пов`язаного з позбавленням волі, що, на їх думку, відповідатиме вимогам закону, зважаючи на непоправну втрату ними дорогої людини (матері та доньки).
 
Суд першої інстанції також не визнав пом`якшуючою покарання обставиною – щире каяття, мотивуючи це тим, що ОСОБА_5 частково визнав свою вину, в показаннях у судовому засіданні зазначав про відсутність наміру здійснити маневр обгону та відповідно відсутність порушення даного маневру з його сторони, що, на думку місцевого суду, не може свідчити про його щире каяття у вчиненні злочину і готовність нести кримінальну відповідальність за вчинений злочин, не свідчить про засудження ним власної поведінки в судовому засіданні, та дійшов висновку, що в даному випадку така обставина носить лише формальний характер.
 
З урахуванням вищезазначених обставин суд першої інстанції призначив ОСОБА_5 основне покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі покарання, який передбачений санкцією ч. 2 ст. 286 КК, та зазначив, що таке покарання відповідатиме за даних обставин і вимогам ст. 69-1 КК. 
 
Водночас, суд першої інстанції дійшов висновку, що за встановлених обставин вчинення злочину, тяжких наслідків вчинення злочину, наявність вищеперерахованих пом`якшуючих покарання обставин є недостатнім для звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням. Місцевий суд не знайшов також підстав для застосування щодо ОСОБА_5 вимог ст. 69 КК. 
 
У суді апеляційної інстанції кримінальне провадження переглядалось за апеляційною скаргою засудженого та захисника  ОСОБА_8 в його інтересах. Під час апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції належним чином перевірив й спростував доводи апеляційної скарги сторони захисту, які аналогічні доводам касаційної скарги, про що зазначив в ухвалі відповідні мотиви.
 
Так, захисник та засуджений в апеляційній скарзі не погоджувалися з вироком суду першої інстанції у зв`язку з призначенням останньому суворого покарання.
 
Як убачається з ухвали, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що призначене судом першої інстанції ОСОБА_5 покарання відповідає принципу індивідуалізації призначення покараннь та вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, а тому не знайшов підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_5 і його захисника ОСОБА_8 , та звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК.
Своє рішення суд апеляційної інстанції мотивував тим, що, оскільки ОСОБА_5 вчинив злочин, віднесений до категорії тяжких, внаслідок ДТП, яке сталося з його вини, загинула людина, вину у вчиненому визнав частково, потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на адресу апеляційного суду надіслали заяви, в яких вказували на законність та обґрунтованість вироку місцевого суду, тому дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_5 можливе лише при призначенні покарання у виді реального позбавлення волі, яке призначено судом першої інстанції в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 2 ст. 286 КК.
 
Водночас суд апеляційної інстанції зазначив, що апелянтами в скарзі не було наведено переконливих доводів про невідповідність призначеного ОСОБА_5 покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі засудженого внаслідок суворості.
 
Крім того, суд апеляційної інстанції визнав необґрунтованими доводи апелянтів про неврахування місцевим судом даних про відшкодування обвинуваченим завданих потерпілим збитків,та зазначив, що інші обставини, на які посилалася сторона захисту, були враховані судом першої інстанції.
Таким чином, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується й Суд, що місцевий суд призначив обвинуваченому ОСОБА_5 покарання з дотриманням вимог кримінального закону та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог закону, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав.
Водночас суд апеляційної інстанції, дотримався положень ч. 2 ст. 439 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), згідно з якими вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими при новому розгляді. 
 
Судами попередніх інстанцій у цьому кримінальному провадженні встановлена відсутність підстав, які істотно знижували б ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_5 злочину.
 
Безпідставними є доводи касаційної скарги захисника про те, що судом в достатній мірі не враховано те, що    ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення вперше та з необережності, раніше не судимий, пом`якшуючі покарання обставини – надання допомоги потерпілим безпосередньо після ДТП, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданої шкоди, перебування на утриманні малолітньої дитини, позитивні характеристики з місця проживання та роботи, відсутність обтяжуючих покарання обставин, висновок досудової доповіді, згідно якої ризик вчинення ОСОБА_5 повторного кримінального правопорушення та ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, оцінюються як низькі, оскільки всі ці обставини були враховані судом першої інстанції при призначені ОСОБА_5 покарання, з урахуванням чого йому призначене мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК.
 
Щодо доводів у касаційній скарзі захисника про те, що висновок судів попередніх інстанцій про відсутність у   ОСОБА_5 такої пом`якшуючої обставини, як щире каяття, є неспроможним, то Суд зазначає наступне.
 
Так, виходячи із системного тлумачення законодавства та із судової практики, щире каяття, характеризуючи ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілим, демонструє готовність понести заслужене покарання. Як убачається з вироку ОСОБА_5 вину свою визнав частково, дав показання, які не свідчать про його готовність понести заслужене покарання. З урахуванням зазначеного доводи касаційної скарги у цій частині не є обґрунтованими.
 
Доводи у касаційній скарзі захисника про те, що:
- для відшкодування завданої шкоди,   ОСОБА_5 взяв в борг під відсотки значні суми коштів, які виплачує;
- дружина ОСОБА_5 вагітна;
- засуджений під час відбування іспитового строку дотримувався покладених на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК, адміністративні та кримінальні правопорушення не вчиняв, дотримувався заборони керувати транспортними засобами;
- ОСОБА_5 нещодавно тяжко перехворів, 
не спростовують законності судових рішень у частині призначеного  ОСОБА_5 покарання.
 
Так, у довідці виконавчого комітету Монастирищенської міської ради від 20 грудня 2021 року, долученої до касаційної скарги захисником, зазначено, що ОСОБА_5 з дружиною та сином проживають з батьками, які є працездатними за віком.
 
Щодо доводів сторони захисту про те, що у    ОСОБА_5 виявлено небезпечне захворювання, яке у разі відсутності належного та професійного лікування становить реальну загрозу його життю та здоров`ю, то відповідно до ст. 537 КПК питання про звільнення від покарання за хворобою належить до питань, які можуть вирішуватися місцевим судом під час виконання вироку у порядку, передбаченому ст. 539 цього Кодексу.
 
Згідно зі ст. 75 КК якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. 
 
Таким чином при вирішення питання щодо застосування положень, передбачених ст. 75 КК, законодавцем передбачено з`ясування питань та врахування тяжкості вчинення злочину, особи винного та обставин справи.
 
Саме з урахуванням тяжкості вчиненого, обставин справи, непоправних наслідків, які настали, судами обґрунтовано не було застосовано положень ст. 75 КК щодо звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання. Приймаючи до уваги вищезазначене, Суд також не вбачає обґрунтованих підстав для задоволення вимог касаційної скарги в цій частині та звільнення від відбування покарання з іспитовим строком на підставі ст. 75 КК.
 
Відповідно до ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
 
Проте захисник у своїй касаційній скарзі не наводить будь-яких обґрунтувань неправильного застосування закону (незастосування закону, а саме ст. 75 КК), а лише ставить питання про невідповідність призначеного засудженому покарання тяжкості злочину та його особі, у частині чого судами надано належну оцінку та призначено покарання, яке є мінімальним за санкцією, передбаченою ч. 2 ст. 286 КК. 
 
Таким чином, обґрунтування касаційноїскарги немістить доводів, які викликаютьнеобхідність перевіркиїх за матеріаламикримінального провадження, а зкасаційної скаргита наданихкопій судовихрішень убачається, що підставдля задоволенняскарги немає.
 
Клопотання захисника про зупинення виконання судових рішень не можуть вирішуватися на цьому етапі провадження, оскільки такі питання вирішуються судом касаційної інстанції в разі відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою та під час підготовки кримінального провадження до касаційного розгляду. Однак, Суд не знайшов підстав для відкриття провадження за касаційною скаргою захисника у цьому провадженні.
 
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
 
постановив:
 
У відкриттікасаційного провадженняза касаційноюскаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Монастирищенського районного суду Черкаської області від 24 грудня 2019 року та на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 8 листопада 2021 року відмовити.

Ухвала оскарженнюне підлягає. 
 
Судді:

ОСОБА_1                                 ОСОБА_2                            ОСОБА_3