ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

                                                  Головуючий суддя у першій інстанції: Крегул М.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2022 року	Львів	Справа № 308/15505/21 пров. № А/857/22590/21	

 Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді:                                         Бруновської Н.В.
суддів:                                                             Матковської З.М., Хобор Р.Б.
за участю секретаря судового засідання:          Волошин М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Меженної Вікторії Іванівни, яка діє в інтересах Громадянина Республіки Індія Гагандіп на рішення  Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 листопада 2021 року у справі № 308/15505/21 за адміністративним позовом Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 до Громадянина Республіки Індія Гагандіп про примусове видворення за межі території України , –
ВСТАНОВИВ :
19.11.2021р. позивач Військова частина НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся в суд з позовом до Громадянина Республіки Індія ОСОБА_1 про примусове видворення за межі території України.
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.11.2021р. позов задоволено. Суд примусово видворив за межі території України Громадянина Республіки Індія ОСОБА_1 .
Не погоджуючись із даним рішенням, апелянт адвокат Меженна В.І. яка діє в інтересах Громадянина Республіки Індія Гагандіп подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.
Апелянт просить суд, рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.11.2021р. скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.
Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомленні про дату, час і місце розгляду справи в порядку ст.126 КАС України, що не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до ст.313 КАС України.
ст.229 КАС України передбачено, що фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.
Як видно з матеріалів справи 01.11.2021р. в 21:10 Громадянин республіки Індія Гагандіп  затриманий складом резерву 2-ї черги на ділянці відповідальності віпс « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ВПС «Ужгород» в районі 270-271 прикордонних знаків, близько 900м. до лінії державного кордону при спробі незаконного перетину державного України в Словацьку Республіку поза встановленими пунктами пропуску в складі групи осіб. 
Зокрема, на момент затримання документи що посвідчують особу та підтверджують законність перебування на території України у відповідача відсутні.
01.11.2021р. начальник відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ВПС «Ужгород» майор Стрихар В.О. склав протокол про адміністративне затримання, яким встановив, що громадянин Громадянина Республіки Індія ОСОБА_1  вчинив правопорушення, передбачене ч.2 ст.204-1 КУпАП. Відповідач затриманий в адміністративному порядку на термін до трьох діб з метою встановлення особи та з`ясування обставин правопорушення (а.с. 5).
04.11.2021р. рішенням Ужгородського міськрайонного суду у справі №308/14571/21 затримано громадянина Громадянина Республіки Індія Гагандіп  з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України, (а.с. 11-15).
ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу примусового повернення чи примусового видворення іноземця або осіб без громадянства за межі території України врегульовано ст.288 КАС України.
ч.1 ст.288 КАС України встановлено, що позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну, а також позовні заяви центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органу охорони державного кордону чи Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
ст.26 вказаного Закону регламентовано порядок примусового повернення іноземців та осіб без громадянства.
Так, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Тобто примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.
При цьому, обов`язковим є попереднє прийняття вказаними органами рішення про примусове повернення.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом 21.11.2018р. у справі №491/807/17.
Як видно із матеріалів справи, рішення про примусове повернення іноземця оголошено за участю перекладача з одночасним роз`ясненням права на його оскарження, що підтверджено підписом відповідача та перекладача на тексті вказаного рішення. (а.с. 44)
ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено випадки, коли іноземець та особа без громадянства можуть бути примусово видворенні за межі України.
Згідно з ч.1-5 ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.
Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.
Підставами для подання позову про примусове видворення іноземців є:
- невиконання іноземцем в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення;
- наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, крім випадків затримання іноземця за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та його передачі прикордонним органам суміжної держави;
- якщо іноземці, прийняті відповідно до міжнародного договору про реадмісію, не мають законних підстав для перебування на території України та якщо між Україною і країною громадянської належності чи країною попереднього постійного проживання таких осіб відсутній договір про реадмісію;
- якщо іноземець, стосовно якого прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, не виїхав з України протягом місяця з дня отримання копії такого рішення, за винятком випадків, коли особа оскаржила рішення про скасування дозволу на імміграцію до суду, - до набрання рішенням суду законної сили.
Особа в будь-якому разі не підлягає видворенню, якщо підпадає під захист ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відповідно до якої іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворенні або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.
В судовому засіданні не встановлено існування будь-яких загроз життю, здоров`ю, свободі Громадянину Республіки Індія ОСОБА_1 в країні походження як за даними останнього, його представника так і за даними загальновідомих джерел.
Крім того, колегія суддів вважає зазначити, що законодавець встановив дві альтернативні причини для видворення іноземця. Одною з них є наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилитимуться від виконання такого рішення.
Так, на дату прийняття рішення про видворення та надання часу для добровільного повернення в країну походження Громадянина Республіки Індія ОСОБА_1 не мав:
- постійного місця проживання на території України;
- законного джерела для існування та фінансових ресурсів для самостійного виїзду з території України;
- оригіналу документу, що посвідчує його особу та документу щодо законності перебування на території України, що дає відповідачу можливість самостійно на законних підставах перебувати на території України та безперешкодно покинути її територію у встановлений у рішенні строк;
-родичів, які б могли надати допомогу у повернені до країни походження.
При цьому, відповідач у складі групи осіб мав намір незаконно перетнути державний кордон з України в Словацьку Республіку.
Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, що позивач не надав фактичної можливості самостійно покинути територію України в строк один день, оскільки Громадянин Республіки Індія ОСОБА_1 за приведених обставин фактично у термін наданий для добровільного залишення території України не в змозі був самостійно виїхати за межі території України, а поведінка останнього та фактичні обставини свідчать, що він немає відповідного бажання на повернення в країну походження.
Доводи апелянта, що йому не повідомлено належним чином про можливість оскарження рішення про примусове повернення та не з`ясовано потребу в залученні правника, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки зібраними у справі доказами підтверджуються обставини того, що зміст рішення про примусове видворення оголошено відповідачу як і можливість його оскарження за участю перекладача. Намір щодо оскарження такого рішення останній не висловлював. Підтвердженням вказаних обставин є відповідні підписи апелянта та перекладача на тексті рішення про примусове повернення.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, оскільки Громадянин Республіки Індія ОСОБА_1 порушив вимоги ст.204-1 КУпАП, ст.ст. 4,9,16 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», що є підставою для примусового видворення за межі території України.
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, п.29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
В ст.242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
ст. 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд- 
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу адвоката Меженної Вікторії Іванівни, яка діє в інтересах Громадянина Республіки Індія ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 листопада 2021 року у справі № 308/15505/21 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Н. В. Бруновська 	
судді	 	З. М. Матковська 	
 	 	Р. Б. Хобор  	
          У зв`язку із перебуванням головуючого судді Бруновської Н.В. в щорічній відпустці в період з 17.01.2022р.-24.01.2022р. включно та у зв`язку із подальшим перебуванням головуючого судді Бруновської Н.В. у щорічній відпустці з 26.01.2022р.-27.01.2022р. включно, а також судді Хобор Р.Б. у щорічній відпустці в період з 25.01.2022р.-27.01.2022р. включно повний текст постанови складено у строк встановлений ч.3 ст.243 КАС України, однак підписаний суддом 28.01.2022р.