ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2021 року м. Херсон
справа № 766/3151/20
провадження № 22-ц/819/2102/21
Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого (суддя-доповідач) суддів:	Пузанової Л.В., Склярської І.В., Чорної Т.Г.	
секретар 	Автонагова Ю.В.	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області у складі судді Єпішина Ю.М. від 13 липня 2021 року, в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,
встановив:

У лютому 2020 року  ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 про стягнення боргу.
В обґрунтування позову зазначила про те, що 29 листопада 2007 року з метою придбання автомобіля марки Кіа Cerato, вартістю 97 850 грн, нею укладено кредитний договір з ПАТ «Кредобанк» на суму 88 065 грн і було виплачено кредитних коштів в сумі 32 862,67 грн, що еквівалентно 6 500 доларам США.
30 січня 2009 року через неспроможність здійснювати виплату кредитних коштів між нею, банком та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу автомобіля у вигляді поруки та в цей же день в нотаріальному порядку на ім`я ОСОБА_2 була видана довіреність та передано їй спірний автомобіль.
Починаючи з 30 січня 2009 року відповідач повинна була виконувати зобов`язання зі сплати отриманих нею кредитних коштів, а за умовами укладеного 23 лютого 2009 року між нею та ОСОБА_2 договору та виданої розписки, відповідно до якої відповідач зобов`язалась сплатити їй за автомобіль 3 000 доларів США, розрахунок мав відбутися після сплати кредиту в листопаді 2014 року з подальшим переоформленням права власності на транспортний засіб.
Посилаючись на те, що відповідач кредитні зобов`язання виконала у 2017 році, але з нею не розрахувалась та має заборгованість у розмірі 73 320 гривень, що еквівалентно 3 000 доларам США, позивач, просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь 73 320 грн.
Рішенням суду від 13 липня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_4 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, зазначаючи, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд помилково дійшов висновку, що між сторонами виникли правовідносини з виконання зобов`язань на підставі боргової розписки, не звернувши уваги на те, що вона в процесі розгляду справи звернулась до суду із уточненою позовною заявою із збільшенням позовних вимог, в якій з посиланням на статтю 1213 ЦК України просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь в рахунок відшкодування вартості неповернутого за рішенням суду спірного майна 375 340 грн.
Письмовий відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Рішення суду мотивовано тим, що позивачка пропустила позовну давність щодо вимоги про стягнення боргу за розпискою від 15.08.2011року, яка свідчить про наявність між сторонами позикових відносин, тому за заявою відповідачки до цих відносин слід застосувати позовну давність та відмовити в позові за наслідком її спливу.
В процесі розгляду справи суд встановив, що 15 серпня 2011 року ОСОБА_2 як позичальник видала ОСОБА_5 , яка у послідуючому змінила прізвище на ОСОБА_6 , боргову розписку, якою підтвердила, що на підставі договору поруки №47/а-01/1 від 30 січня 2009 року отримала в управління з правами і обов`язками, відповідно до погодження із ВАТ «Кредобанк», автомобіль марки Кіа, моделі Cerato, реєстраційний номер НОМЕР_1 , випуск 2007 року, від ОСОБА_5 (позикодавця).
Зобов`язується відшкодувати раніше витрачену ОСОБА_5 суму в розмірі 24 000грн, що відповідає 3 000доларів США, при збільшенні курсу долара США сума повернення повинна бути еквівалентною 3 000доларам США, а при зменшенні курсу валюти сума повернення становить 24 000грн, протягом семи місяців, тобто не пізніше 31 березня 2012 року (а. с.17).
Зобов`язання щодо повернення грошових коштів ОСОБА_2 не виконала до цього часу та вважає, що не повинна його виконувати з тих підстав, що боргова розписка видавалася нею з умовою отримання у власність транспортного засобу-автомобіля марки Кіа моделі Cerato, однак ця умова у спірних правовідносинах не дотримана.
Суд першої інстанції прийшов до висновку, що наведена боргова розписка підтверджує наявність між сторонами позикових відносин та свідчить як про отримання відповідачкою грошових коштів, так і про зобов`язання ці кошти повернути.
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
До аналогічного висновку щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України дійшов Верховний Суд, виклавши його у постанові Великої Палати від 16.01.2019 року у справі №464/3790/16ц. Відповідно до вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України цей висновок має враховувати суд при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
При вирішенні спору, що виник між сторонами, суд першої інстанції на положення наведених норм матеріального права не зважив, висновки Верховного Суду щодо їх застосування не врахував та дійшов до неправильного висновку щодо наявних позикових відносин між позивачкою та відповідачкою, зважаючи на те, що боргова розписка, видана ОСОБА_2 15 серпня 2011 року, не посвідчує передання їй ОСОБА_7 грошових коштів, які вона зобов`язується повернути не пізніше 31 березня 2012 року, а в розписці йдеться про отримання від ОСОБА_5 транспортного засобу та зобов`язання відшкодувати раніше витрачені останньою на придбання цього транспортного засобу кошти, а саме: кошти сплачені нею на погашення кредитних зобов`язань.
При цьому суд не врахував, що сама позивачка як на підставу своїх доводів посилалася не на укладення сторонами договору позики, зобов`язання за яким відповідачкою не виконано, а стверджувала про те, що між сторонами у 2009 році за участю банку відбулася домовленість про купівлю-продаж належного ОСОБА_8 автомобіля, який вона у 2007 році придбала за отримані в кредит грошові кошти, однак не змогла у подальшому через матеріальне становище повертати кредитні кошти та сплачувати на користь банку проценти за користування кредитом.
30 січня 2009 року ОСОБА_9 видала на ім`я ОСОБА_2 довіреність та передала їй автомобіль, а остання зобов`язалася виконувати зобов`язання за кредитним договором як поручитель, уклавши з банком відповідний договір.
За умовами укладеного сторонами 23 лютого 2009 року договору після виконання ОСОБА_2 всіх зобов`язань за кредитним договором та закінчення дії договору застави транспортного засобу ОСОБА_9 зобов`язалася передати автомобіль у власність ОСОБА_2 (а. с. 6).
Зазначені обставини визнані відповідачкою.
Однак наведені вище домовленості сторонами дотримані не були та рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 18 липня 2013 року автомобіль марки Кіа моделі Серато, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 витребувано з користування ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 (а. с. 44-45).
Судовими рішеннями, ухваленими у справі №766/6055/17 за позовом ОСОБА_2 , від імені якої діяла ОСОБА_10 , до ОСОБА_8 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору-Публічне акціонерне товариство «Кредобанк», про визнання права власності на автомобіль 13 грудня 2017 року та 15 березня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено з тих підстав, що договір купівлі-продажу у визначених законом формі та спосіб не укладено, а сплата нею грошових коштів за кредитним договором та договором поруки не є підставою для набуття права власності на спірний транспортний засіб (а. с. 80-84).
З огляду на викладені та встановлені судом обставини, які жодна із сторін не спростовує, колегія суддів дійшла висновку, що правові підстави для стягнення із відповідачки на користь позивачки грошових коштів у розмірі 73 320 грн, еквівалент 3 000 доларів США, які вона зобов`язувалася відшкодувати позивачці при умові отримання у власність наведеного вище транспортного засобу, відсутні.
Оскільки суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, однак виходив при цьому із неправильних мотивів, колегія суддів вважає, що рішення суду слід залишити без змін у резолютивній частині та змінити його мотивувальну частину, виклавши її в редакції цієї постанови.
Доводи апеляційної скарги полягають, крім посилання на викладені вище обставини, в тому, що вимоги позивачки ґрунтуються на положеннях частини другої статті 1213 ЦК України, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин на тій підставі, що відповідачка не виконала рішення суду, яким її зобов`язано повернути позивачці спірний транспортний засіб.
Однак первісно подана ОСОБА_4 позовна заява не містить посилання на рішення суду, ухвалене у справі про витребування автомобіля, та в ній не йдеться про відшкодування вартості транспортного засобу у зв`язку з неможливістю повернути в натурі безпідставно набуте майно (а. с. 2).
З огляду на матеріали справи, 28.07.2020 року (після відкриття провадження у справі за первісно поданою позовною заявою, яке відбулося 17.04.2020 року, перше судове засідання призначено на 03.07.2020 року, розгляд справи проведено в порядку спрощеного позовного провадження) ОСОБА_4 подала до суду позовну заяву уточнену із збільшенням позовних вимог, в якій, посилаючись на те, що ОСОБА_2 з 2013 року не повертає їй автомобіль, просила стягнути його вартість у розмірі 375 340грн (а. с. 23, 54-55).
До наведеної заяви, яка подана з порушенням встановленого пунктом 2 частини другої та частиною третьою статті 49 ЦПК України строку, позивачем не додано її копії для відповідача та будь-яких документів у підтвердження обставин, на які вона посилається в обґрунтування заявлених вимог. Не сплачено позивачем і судовий збір, який належало сплатити у зв`язку із збільшенням ціни позову.
У порушення норм процесуального права суд питання щодо прийняття до свого провадження уточненої позовної заяви не вирішував, будь-який процесуальний документ з цього приводу не ухвалив та мотивів щодо наведених у цій заяві обставин в рішенні суду не навів.
За змістом норм процесуального права, зокрема положень статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції розглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.
Оскільки вимоги ОСОБА_8 щодо відшкодування ОСОБА_2 вартості транспортного засобу як безпідставно набутого майна, що не може бути повернутим в натурі, судом не розглядалися та рішення щодо них не ухвалювалося, колегія суддів не має повноважень розглядати ці вимоги по суті та наводити мотиви щодо прийняття або відхилення аргументів позивача з цього приводу.
При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що позивачка не позбавлена можливості звернутися до суду із наведеними вимогами у загальному порядку.
На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 375, 376 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 частково задовольнити.
Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 13 липня 2021 року змінити у мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.
В решті частині це ж рішення суду залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Головуючий                                                                           Л. В. Пузанова
Судді:                                                                І. В. Склярська

Т. Г. Чорна

Повний текст постанови складено 23 грудня 2021 року

Суддя Л. В. Пузанова