П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

09 лютого 2022 р.	м.Одеса	Справа № 420/15326/21	
Головуючий в 1 інстанції: Кравченко М.М.
          
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого  судді -  Вербицької Н.В.,
                      суддів - Джабурії О.В.,
                                 Кравченка К.В.,
при секретарі судового засідання - Яценюк О.Р.
за участю:  представника апелянта та третьої особи  - Філіппенко О.О.,
                   представника позивача - адвоката Вітер Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України за участю третьої особи Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування п.3 наказу від 04.06.2021 року № 93,

В С Т А Н О В И Л А:

26 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просив визнати протиправним та скасувати п.3 наказу Державної міграційної служби України № 93 від 04.06.2021 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» стосовно громадянина Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказує, що оскаржуваний наказ не може бути визнано таким, що прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому він підлягає скасуванню.
Відповідач заперечував проти задоволення позову, зазначаючи, що в результаті перевірки матеріалів справи позивача встановлено, що дозвіл на імміграцію в Україну позивачу не оформлювався. Рішення про залишення на постійне проживання в Україні та документування посвідкою на постійне проживання, прийняте 30.09.2002 згідно статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» є недопустимим порушенням вимог імміграційного законодавства, оскільки 07.08.2001 набув чинності та діє до теперішнього часу Закон України «Про імміграцію» (далі - Закон). Пунктом 1 частини 3 статті 4 Закону передбачена можливість імміграції в Україну одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України. Оскільки шлюб позивача з громадянкою України тривав менше двох років, у нього не було правових підстав щодо залишення на постійне проживання в Україні та документування його посвідкою на постійне проживання. Інші будь-які, передбачені статтею 4 Закону підстави для отримання заявником дозволу на імміграцію в матеріалах справи відсутні. Рішення про оформлення та видачу посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 20.09.2002 та посвідки серії ОД № 413-М/04 від 02.11.2004 громадянину Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 прийняте з порушенням вимог Закону України «Про імміграцію» та підлягає скасуванню наказом Голови ДМС відповідно до вимог пункту 73 Порядку видачі обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабміну України від 25.04.2018 № 321.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено.
Визнано протиправним та скасовано п.3 наказу Державної міграційної служби України від 04.06.2021 № 93 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» стосовно громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Не погодившись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зокрема, апелянт наводить аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву доводи щодо спростування висновків суду першої інстанції. Вказує, що оскаржуваний наказ прийнято у відповідності до норм чинного законодавства, з використанням повноважень та метою, на які їх надано, обґрунтовано та з врахуванням всіх обставин.
Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, у зв`язку із необґрунтованістю доводів апелянта.
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, враховуючи наступне. 
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є громадянином Сирійської Арабської Республіки, у 2001 році прибув до України.
08.11.2001 року зареєстровано шлюб ОСОБА_1 з громадянкою України ОСОБА_2 , про що здійснено складення актового запису № 1300 відділом реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міського управління юстиції Київської області та 08.11.2001 видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 .
29.08.2002 ОСОБА_1 звернувся до ВПР ТА МР УМВС України в Одеській області із заявою-анкетою про залишення в Україні на постійне мешкання у зв`язку з перебуванням у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_2 .
20.09.2002 затверджено висновок про залишення в Україні на постійне мешкання позивача, яким згідно ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців» визнано доцільним клопотання ОСОБА_1 на документування видом на проживання задовольнити (а.с. 75).
20.09.2002 відділом ПР та МР ОМУ ОСОБА_1 документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2 терміном дії до 20.09.2004 (а.с. 78).
02.11.2004 відділом ГІРФО ОМУ УМВС України в Одеській області ОСОБА_1 документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_3 безстроково на підставі заяви від 12.08.2004. Підставою видачі зазначено Закон України «Про імміграцію» (а.с. 105).
07.11.2016 та 13.01.2017 до ГУ ДМС в Одеській області надійшов лист Управління ДМС в Житомирській області про факт звернення громадянина Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо обміну посвідки від 02.11.2004 з проханням підтвердження факту її видачі, підстав отримання, наявності рішення про скасування, надання копій висновку та дозволу на імміграцію (а.с. 103,106).
16.06.2017 на запит від 13.01.2017 ГУ ДМС в Одеській області надало відповідь, що згідно матеріалів особової справи заявника №261026, дозвіл на імміграцію в Україну та документування посвідкою на постійне проживання здійснено всупереч Закону України «Про імміграцію», у зв`язку із чим буде розпочато процедуру скасування дозволу на імміграцію (а.с. 107). 
25.09.2018 позивач звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про обмін посвідки у зв`язку із досягненням 45-річного віку (а.с. 110).
02.12.2020 до ГУ ДМС в Одеській області надійшов лист ГУ ДМС в Харківській області про факт звернення Громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою про обмін посвідки на постійне проживання у зв`язку із непридатністю до користування. З посиланням на Порядок №321 орган ДМС просив підтвердити факт видачі посвідки ОД№413-И/04 та надіслати копію дозволу на імміграцію в Україну (а.с. 125).
Відповідачем у відповідь повідомлено про факт проведеної перевірки за результатом чого встановлено, що дозвіл на імміграцію позивач отримав на підставі шлюбу з громадянкою України, проте на момент документування його посвідкою на постійне проживання, а саме 20.09.2002 цей шлюб тривав менше двох років, що не могло бути підставою імміграції на територію України. ГУ ДМС в Одеській області просило відібрати пояснення щодо наявності інших підстав імміграції позивача на територію України в період 2002 року (а.с. 126).    
22.02.2021 до відповідача надійшов адвокатський запит представника позивача з визначеним переліком питань (а.с. 128-129), за наслідком розгляду якого органом ДМС надано відповідь від 03.03.2021 з вказівкою на обставини отримання ОСОБА_1 посвідок та відсутністю в матеріалах справи дозволу на імміграцію. Повідомлено про початок процедури скасування позивачу посвідки на постійне проживання у зв`язку із чим матеріали його особової справи надіслано до ДМС України (а.с. 132).
23.03.2021 Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняло висновок про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянину Сирії ОСОБА_1 , в якому зазначено, що рішення про оформлення та видачу посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 20.09.2002 року та посвідки серії НОМЕР_3 від 02.11.2004 громадянину Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 прийняте з порушенням вимог Закону України «Про імміграцію» та підлягає скасуванню наказом Голови ДМС України відповідно до вимог пункту 73 Порядку оформлення видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 321 (а.с. 134-136).
Пунктом 3 наказу Державної міграційної служби України від 04.06.2021 № 93 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» на підставі висновку Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 23.03.2021 року стосовно громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 було визнано недійсними та такими, що підлягають вилученню та знищенню, посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 20.09.2002 року та отриману на її підставі у порядку обміну серії НОМЕР_3 від 02.11.2004 (а.с. 139-144).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що з боку позивача не допущено порушень при подачі документів для отримання посвідки на постійне проживання в Україні, не подано свідомо неправдивих відомостей, документи не містили недостовірних даних та не були підробленими. Оскаржуваний наказ не містить належного обґрунтування з посиланнями на норми законодавства щодо підстав для визнання недійсними та такими, що підлягають вилученню та знищенню, посвідок на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 20.09.2002 та отриману на її підставі у порядку обміну серії НОМЕР_3 від 02.11.2004 стосовно громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 , а  також мотиви, з яких відповідач виходив при прийнятті такого рішення. Факт видачі в 2002 році та в 2004 році посвідок на постійне проживання в Україні свідчить про те, що уповноваженими на те органами проведено перевірку та підстави для надання позивачу таких посвідок, будь-яких порушень виявлено не було. Навіть якщо в 2002 та 2004 роках посвідку на постійне проживання в Україні позивачу надано через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, тому перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим.
Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
За приписами частини другої  статті 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Відповідно до ст. 5 Закону України «Про імміграцію» від 7 червня 2001 року №2491-III (в редакції станом на дату прийняття оскаржуваного рішення) Кабмін України затверджує  зразок посвідки на постійне проживання, правила та  порядок  її оформлення і видачі.
Відповідно до п.1 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321, посвідка на постійне проживання є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.
Згідно з п.72 Порядку №321 посвідка вилучається, визнається недійсною та знищується у разі, зокрема, оформлення посвідки з порушенням вимог законодавства. 
Відповідно до п.73 Порядку №321 у разі коли рішення про оформлення посвідки прийнято з порушенням вимог законодавства, керівник відповідного територіального органу/територіального підрозділу ДМС, керівник структурного підрозділу апарату ДМС проводить службову перевірку. 
За результатами перевірки складається висновок у двох примірниках, який підписується працівником, що провів перевірку, та його безпосереднім керівником і погоджується керівником територіального органу ДМС, керівником структурного підрозділу апарату ДМС. На підставі висновку посвідки, видані з порушенням вимог законодавства, визнаються недійсними за наказом ДМС. 
Повідомлення про визнання наказом ДМС посвідки недійсною видається територіальним органом ДМС, визначеним у наказі ДМС, іноземцеві або особі без громадянства під розписку чи надсилається їм рекомендованим листом не пізніше ніж через п`ять робочих днів з дня його отримання від ДМС. 
Іноземець або особа без громадянства, щодо яких прийнято рішення про визнання посвідки недійсною, повинні зняти з реєстрації місце проживання, здати посвідку та в разі відсутності підстав для подальшого тимчасового перебування на території України на законних підставах зобов`язані виїхати за межі України в семиденний строк з дня отримання повідомлення про це.
Наявний в матеріалах справи висновок від 23.03.2021 свідчить, що підставою для визнання посвідок від 20.09.2002 та 02.11.2004 недійсними стало їх оформлення та видача з порушенням норм Закону України «Про імміграцію», а саме, що їх видача мала відбутися на підставі дозволу на імміграцію, який позивачу не оформлювався (а.с. 134-136).
Разом з цим, судом першої інстанції вірно зазначено, що вищевказані доводи сформовано без врахування всіх обставин справи.
Судова колегія звертає увагу, що на момент звернення позивача до міграційного органу в 2002 році діяв Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 04 лютого 1994 року № 3929-XII, стаття 3 якого визначала, що іноземці можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання  або  для  працевлаштування  на  визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.
Іноземець може отримати дозвіл на імміграцію та  іммігрувати на постійне проживання якщо він, зокрема:
- перебуває у близьких  родинних  відносинах  (батько,  мати, діти, брат, сестра, подружжя,  дід,  баба,  онуки)  з  громадянами України.
Іноземці, які іммігрували  на  постійне  проживання  або  для тимчасового працевлаштування,  отримують  посвідки  відповідно  на постійне або тимчасове проживання.
Порядок видачі дозволу на імміграцію,  а  також  посвідки  на постійне або  тимчасове  проживання  та  вирішення  інших  питань, пов`язаних з імміграцією іноземців, визначається  Законом  України про імміграцію.
У  статті 1 Закону України «Про імміграцію» від 7 червня 2001 року №2491-III зазначено, що у цьому Законі нижченаведені терміни вживаються в такому значенні: 
- імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; 
- іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.
Відповідно до ст. 4 Закону України №2491-III дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається, зокрема, одному з подружжя, якщо другий з  подружжя,  з  яким  він перебуває у шлюбі понад два роки,  є громадянином України, дітям і батькам громадян України.
Відповідно до ст. 4 Закону України №2491-III спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи: 
1) приймають  заяви   разом   з   визначеними   цим   Законом документами  щодо  надання  дозволу  на  імміграцію від осіб,  які перебувають в Україні на законних підставах; 
2) перевіряють  правильність   оформлення   документів   щодо надання дозволу  на імміграцію,  виконання умов для надання такого дозволу, відсутність підстав для відмови у його наданні; 
3) приймають рішення про надання дозволу на  імміграцію,  про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію  та  видають  копії  цих  рішень  особам,   яких   вони стосуються; 
4) видають та вилучають у випадках, передбачених цим Законом, посвідки на постійне проживання; 
5) ведуть облік осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл. 
Матеріали справи підтверджують, що позивач у визначеному законом порядку звернувся 28.08.2002 із заявою про залишення в Україні на постійне проживання, а також заявою про документування видом на мешкання з посиланням на факт одруження із громадянкою України (а.с. 58,60). 
На думку суду, вищевказана заява по своїй суті є проявом реалізації позивачем свого права на імміграцію в Україну, а тому вона мала належним чином розглянута відповідачем.
При цьому, ОСОБА_1 виконано всі необхідні умови, оскільки разом із заявою подано відповідний пакет документів, який піддягав оцінці ВГПІС ОМУ УМВС України в Одеський області.
Також слід звернути увагу, що розгляд даної заяви мав відбутися згідно прямих приписів Законів України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 04 лютого 1994 року № 3929-XII та «Про імміграцію» від 7 червня 2001 року №2491-III, оскільки відповідний Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень затверджено постановою Кабміну України лише 26 грудня 2002 року за №1983.
Матеріали особової справи позивача підтверджують, що висновком від 20.09.2002  визнано доцільним задовольнити клопотання позивача про документування видом на проживання, за наслідком чого йому 20.09.2002  видано  посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_2 терміном дії до 20.09.2004 (а.с. 78).
Судова колегія звертає увагу, що відповідно до ст. 11 Закону України №2491-III особі, яка  перебуває  на  законних  підставах  в  Україні  і отримала  дозвіл  на  імміграцію,  орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.
За таких умов, видача посвідки відповідачем мала бути здійснена лише після видачі позивачу дозволу на імміграцію, оформлення якого є виключною компетенцією міграційного органу.
Слід зазначити, що документи позивача, подані ним у 2002 році для отримання дозволу на імміграцію в Україну прийняті уповноваженими посадовими особами органу, що реалізує державну політику у сфері імміграції, без зауважень, як достатні. За наслідками перевірки підстав та законності перебування позивача в Україні, справжності поданих документів та відповідності їх оформлення вимогам законодавства, жодних зауважень щодо поданих документів, не встановлено. Відповідач, маючи в розпорядженні надані позивачем документи, дійшов висновку, що позивач може бути документований посвідкою на тимчасове проживання на підставі висновку про залишення в Україні на постійне мешкання.
Належних та допустимих доказів того, що позивачем для отримання дозволу на імміграцію були повідомлені свідомо неправдиві відомості, подані підроблені документи чи документи, що втратили чинність, відповідачем, всупереч частини другої  статті 77 КАС України, до суду не надано. 
Вірними є висновки суду першої інстанції, що навіть якщо в 2002 році посвідку на постійне проживання в Україні позивачу видано через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим.
Крім того, у 2004 році відділом ГІРФО ОМУ УМВС України в Одеській області ОСОБА_1 документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_3 безстроково на підставі заяви від 12.08.2004. Підставою видачі зазначено Закон України «Про імміграцію» (а.с. 105).
Судова колегія звертає увагу, що за результатами перевірки законності оформлення вказаної посвідки будь-яких порушень законодавства відповідачем також не виявлено.
При цьому, зазначено, що видачу вказаної посвідки здійснено на підставі Закону України «Про імміграцію», тобто з врахуванням всіх вимог, які ним визначено.
Вірними є висновки суду першої інстанції, що визнання недійсними посвідок ОСОБА_1 за відсутності будь-яких винних дій позивача, через виявлення помилки, допущеної уповноваженими посадовими особами органу, що реалізує державну політику у сфері імміграції, є порушенням принципу належного урядування, а покладання на позивача тягаря відповідальності свідчить про нерозсудливість відповідача при виконанні ним державних функцій у спірних правовідносинах.
Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.
Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. (Рішення від 20.10.2011 року у справі "Рисовський проти України" (заява №29979/04).
Додатково судова колегія звертає увагу, що необґрунтованим чином факт відсутності видачі позивачу дозволу на імміграцію відповідачем виявлено лише у 2021 році, хоча матеріали особової справи ОСОБА_1 неодноразово підлягали перевірці (у 2002, 2004, 2017, 2020 роках).
Також, вони підтверджують, що на офіційні звернення інших органів ДМС ГУ ДМС в Одеській області у 2017 та 2020 роках надавалися відповіді про факт наявності у позивача дозволу на імміграцію з посиланням саме на помилковість його видачі та наявності підстав для ініціювання процедури його скасування, яку так і не було проведено (а.с. 107,126).
Додатково судова колегія зазначає, що позивач на сьогоднішній день майже 20 років одружений з громадянкою України ОСОБА_2 , має доньку громадянку України - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
У цій справі відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, мав би виходити з правових та фактичних наслідків такої дії, а тому був зобов`язаний обґрунтувати суттєву суспільну необхідність прийняття такого рішення та врахувати права позивача на сім`ю та міцність соціальних, культурних і родинних зв`язків у сім`ї позивача.
В судової колегії немає сумніву, що оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, в разі набрання законної сили, неминуче призведе до негативних наслідків для позивача, а саме до видворення останнього в порядку, передбаченому Законом.
Відповідачем не дотримано одного з елементів критерію «необхідності у демократичному суспільстві», а саме - принципу пропорційності, який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача за відсутності будь-якої, доведеної у встановленому законом порядку, вини останнього.
У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію «необхідності у демократичному суспільстві». Так, при визначенні питання «необхідності у демократичному суспільстві» держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.
ЄСПЛ оцінює пропорційність обмежень, застосованих до права на повагу до сімейного життя, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти сторони при застосуванні таких обмежень. А тому, Суд доходить висновку, що будь-яке непропорційне втручання з боку держави у фундаментальне право передбачене ст. 8 ЄКПЛ не буде вважатися необхідним у демократичному суспільстві.
З огляду на наведене, судова колегія дійшла до висновку про наявність підстав для визнання протиправним та скасування п.3 наказу Державної міграційної служби України від 04.06.2021 № 93 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» стосовно громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що свідчить про вірність відповідних висновків суду першої інстанції
Оцінюючи викладене в сукупності, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає, а доводи апеляції вважає такими, що висновків суду не спростовують.        
Керуючись ст.ст.308,310,315,316,320,322,325,328,329 КАС України, колегія суддів,

                                                                                                        П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2021 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови складений та підписаний колегією суддів 10 лютого 2022 року.

Головуючий:                                                                                 Н.В.Вербицька

Суддя:                                                                                 О.В.Джабурія

          Суддя:                                                                                          К.В.Кравченко