Ухвала
Іменем України
11 лютого 2022 року
м. Київ
провадження № 51-85 ск 22
 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів                                              ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 1 лютого 2018 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року.
Суть питання та встановлені судом обставини
Вироком Кіровського районного суду м. Астрахань від 14 лютого 2017 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 3 ст. 30, п. «г» ч. 4 ст. 228.1 КК РФ до 9 років позбавлення волі; за ч. 3 ст. 30, ч. 5 ст. 228.1 КК РФ до 9 років 6 місяців позбавлення волі. На підставі ч. 3 ст. 69 КК РФ за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарань, остаточно призначено покарання у виді 10 років позбавлення волі.
Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 1 лютого 2018 року задоволено клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду Російської Федерації у відповідність із законодавством України. ОСОБА_4 вважається засудженим за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 307 КК України до 6 років 6 місяців позбавлення волі без конфіскації майна; за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 307 КК України до 8 років позбавлення волі без конфіскації майна. На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарань, остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років без конфіскації майна.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_4 залишено без задоволення, а ухвалу Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 1 лютого 2018 року – без змін.
У касаційній скарзі засуджений  ОСОБА_4 порушує питання про зміну постановлених відносно нього судових рішень в частині призначеного покарання.
Мотиви   Суду
Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини першої статті 129 Конституції України).
Зазначені норми гарантують право на касаційне оскарження судового рішення тільки у випадках, прямо визначених законом.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду; такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення. 
Встановлюючи обмеження права на касаційне оскарження судових рішень, законодавець повинен керуватися такою складовою принципу верховенства права, як пропорційність. За правовою позицією Конституційного Суду України обмеження прав і свобод людини і громадянина є допустимим виключно за умови, що таке обмеження є домірним (пропорційним) та суспільно необхідним (Рішення Конституційного Суду України від 19 жовтня 2009 року № 2б-рп/2009).
Судові рішення, які можуть бути оскаржені в касаційному порядку, зазначено в частинах 1 і 2 статті 424 КПК України. Це стосується вироків та ухвал про застосування або відмову у застосуванні примусових заходів медичного чи виховного характеру суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, судових рішень суду апеляційної інстанції, постановлених щодо зазначених судових рішень суду першої інстанції, а також ухвал суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку та ухвал суду апеляційної інстанції, якщо вони перешкоджають подальшому кримінальному провадженню, крім випадків, передбачених КПК України.
Таким чином, право на доступ до Верховного Суду не є абсолютним і підлягає дозволеним обмеженням, зокрема, щодо кола судових рішень, які можуть бути переглянуті у касаційному порядку. Такі обмеження не шкодять самій суті права доступу до суду, переслідують легітимну мету - ефективний розгляд касаційним судом лише справ відповідного рівня значущості, а також обґрунтовані пропорційністю між застосованими засобами та поставленою метою. Так, предметом касаційного розгляду у кримінальному аспекті переважно виступає дотримання судами першої і апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального закону при вирішенні питань, пов`язаних з притягненням особи до кримінальної відповідальності, та призначенні покарання, а також забезпечення права на апеляційний перегляд судових рішень у кримінальному провадженні. 
Обмеження права на касаційне оскарження ухвали суду першої інстанції після її перегляду в апеляційному порядку, а також ухвали суду апеляційної інстанції, крім тих, які перешкоджають подальшому кримінальному провадженню, визначено законодавцем і прямо передбачене процесуальним законом. Таке обмеження відповідає основним засадам судочинства, що визначені Конституцією України, є пропорційним та обґрунтованим.
Як убачається зі змісту оскаржуваних судових рішень, вони стосуються питань, пов`язаних з виконанням вироку, і постановлені відповідно до Глави 46 КПК України «Визнання та виконання вироків судів іноземних держав та передача засуджених осіб».
Частиною 7 статті 610 КПК України передбачено, що за наслідками розгляду клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України суд постановляє ухвалу, яку може бути оскаржено в апеляційному порядку. При цьому право на касаційне оскарження такого рішення цією статтею не передбачено.
Під час вирішення питань, які виникають при визнанні та виконанні вироків судів іноземних держав та передачі засуджених осіб,  не з`ясовується  факт вчинення злочину, наявності достатньої сукупності доказів, кримінально-правової кваліфікації дій засудженого тощо - вони вже з`ясовані на попередніх стадіях кримінального провадження, а тому рішення суду, ухвалені на стадії виконання вироку, не можуть перешкоджати «подальшому провадженню».
Крім того, згідно практики Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні по справі «Монкорне де Комон проти Франції», процедури, які стосуються виконання вироків не підпадають під дію ст.6 Конвенції (право на справедливий суд) в її кримінальному аспекті розгляду, оскільки рішення з питань застосування, яке набрало законної сили, не зачіпає «спору … про цивільні права і обов`язки» та не має відношення до «пред`явлення кримінального обвинувачення». 
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в касаційному порядку.
З огляду на викладене, беручи до уваги те, що касаційну скаргу подано на судові рішення, які не підлягають оскарженню в касаційному порядку, колегія суддів вважає за  необхідне на підставі п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК України відмовити у відкритті касаційного провадження.
З цих підстав Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 1 лютого 2018 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді: 

ОСОБА_1                                            ОСОБА_2                                              ОСОБА_3