ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

                                                            Головуючий суддя у першій інстанції: Дудар О.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2021 року	Львів	Справа № 460/2657/20 пров. № А/857/18802/21	

           Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді:                                         Бруновської Н.В.
суддів:                                                             Матковської З.М., Хобор Р.Б. 
за участю секретаря судового засідання:          Герман О.В. 
представника апелянта:                              Бескровного М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Військової прокуратури Південного регіону України на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 11 червня 2020 року у справі №460/2657/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової прокуратури Південного регіону України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії , - 
ВСТАНОВИВ:
06.04.2020р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до Військової прокуратури Південного регіону України  в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність щодо відмови внести зміни до п.1 наказу військового прокурора Південного регіону України від 27.04.2015р. №289-к;
- зобов`язати внести зміни в п.1 наказу військового прокурора  Південного регіону України від 27.04.2015р №289-к з викладенням його в наступній редакції: "увільнити від роботи прокурора військової прокуратури Миколаївського гарнізону ОСОБА_1 у зв`язку з призовом на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу із збереженням  місця роботи, посади та середнього заробітку до дня звільнення з військової служби".
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 11.06.2020р. позов задоволено.
Не погоджуючись із даним рішенням, апелянт Військова прокуратура Південного регіону України подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.
Апелянт просить суд, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.
В судовому засіданні представник апелянта Бескровний М.О. підтримав апеляційну скаргу з підстав в ній зазначених.
Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомленні про дату, час і місце розгляду справи в порядку  ст.126 КАС України, що не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до  ст.313 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, учасника процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.
29.10.2014р. Наказом військового прокурора Південного регіону України №284-к ОСОБА_1 призначений на посаду прокурора військової прокуратури Миколаївського гарнізону Південного регіону України, що підтверджується записом №2 у трудовій книжці серії НОМЕР_1 (а.а.с.16-17).
Наказом Міністра Оборони України від 24.04.2015р. №273 (по особовому складу), відповідно до ст.ст.20, 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.46-1 Закону України "Про прокуратуру», наказано укласти контракт про проходження військової служби у Збройних силах України строком на п`ять років та прийняти на військову службу за контрактом зокрема, молодшого лейтенанта ОСОБА_1   (а.с.34).
Даним наказом позивача прийнято на військову службу за контрактом як особу офіцерського складу та відряджено до Генеральної прокуратури України із залишенням на військовій службі для призначення на відповідну посаду. (а.с. 34)
28.04.2015р. Міністерство Оборони України уклав з ОСОБА_1 контракт на проходження військової служби строком на п`ять років. (а.а.с.20-23)
В п.1 наказу Військового прокурора Південного регіону України від 27.04.2015р. №289-к видно, що позивача звільнено з посади прокурора військової прокуратури Миколаївського гарнізону Південного регіону України з 27 квітня 2015 року у зв`язку із вступом на військову службу. (п.3 ст.36 КЗпП України) (а.с.31)
Пунктом 2 даного наказу передбачено, що лейтенанта юстиції ОСОБА_1 призначено прокурором військової прокуратури Миколаївського гарнізону Південного регіону України, зараховано до списків особового складу Військової прокуратури Південного регіону України, поставлено на всі види забезпечення, з оголошенням таким, що приступив до виконання службових обов`язків за посадою з 28 квітня 2015 року.
Підставою для видання наказу від 27.04.2015р. №289-к зазначено: рапорт ОСОБА_1 , наказ Міністра Оборони України від 24.04.2015р. №273.
29.01.2020р. позивач звернувся до Військової прокуратури Південного регіону України із заявою, в якій просив змінити п.1 наказу військового прокурора Південного регіону України від 27.04.2015р. №289-к, виклавши його в наступній редакції: "керуючись ч.3 ст.119 Кодексу увільнити від роботи прокурора військової прокуратури Миколаївського гарнізону ОСОБА_1 у зв`язку з призовом на військову службу за контрактом із збереженням місця роботи та посади до дня звільнення з військової служби"(а.а.с.26-27).
За результатом розгляду заяви Військова прокуратура Південного регіону України надіслала  позивачу лист від 02.03.2020р. №684вих-20, в якому зазначила, що відсутні підстави для внесення змін до наказу військового прокурора регіону, оскільки фактично місце роботи (посади) останнього залишилося таким же, як і до звільнення (а.с.30).
ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
В ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, яке затверджене Указом Президента України від 10.12.2008р. №1153/2008, визначено, види військової служби, одним з яких є військова служба за контрактом осіб офіцерського складу.
Із змісту ст.119 КЗпП України, (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) видно, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватися у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.
Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. 
За працівниками, призваними на військову службу за призивом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігається місце роботи, посада.
Отже, роботодавець не звільняє з посади, а увільняє від виконання обов`язків за посадою із збереженням посади.
Указом Президента України від 17.03.2014р. №303/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджений  Законом України від 17.03.2014р. №1126-VII, який набрав чинності 18.03.2014р. оголошено проведення часткової мобілізації на території усіх областей України.
ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993р. визначено, що мобілізація  це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і шр.тати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Тобто, з 18.03.2014р. в Україні розпочався особливий період, пов`язаний зі збройною агресією Російської Федерації, який триває донині.
Указом Президента України від 14.01.2015р. №15/2015 «Про часткову мобілізацію», який затверджений Законом України від 15.01.2015р. №113-VIII, який набрав чинності 20.01.2015р., оголошено проведення часткової мобілізації на території усіх областей України.
ч.2 ст.39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.
Рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01.03.2014р., яке введено в дію Указом Президента України від 02.03.2014р. №189/2014, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.
Таким чином, на час прийняття наказу Військовою прокуратурою південного регіону України №289-к від 27.04.2015р. на позивача як особу офіцерського складу, який прийнятий на військову службу за контрактом, поширювались гарантії, передбачені ч.3 ст.119 КЗПП України та ч.2 ст. 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". 
Тобто, особи які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, створених відповідно до законів України, а також члени їхніх сімей мають спеціальний статус та особливі умови соціального захисту. Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена, зокрема, тим що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я. Громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також у тому, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано. Жодне призупинення трудових правовідносин на час перебування на службі не відбувається, а відносини тривають і пролонгуються до закінчення фактичної військової служби (демобілізація чи закінчення військового контракту).
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Військової прокуратури Південного регіону України діяв не у спосіб що визначений законами та Конституцією України. Вступ ОСОБА_1 на військову службу за контрактом відбувся під час часткової мобілізації, яка оголошена Указом Президентом України від 14.01.2015р. № 15\2015 та на позивача поширювались гарантії та пільги, в тому числі збереження місця роботи та посади.
При цьому, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач обрав вірний ефективний спосіб захисту звернувшись з даним позовом, оскільки саме в судовому порядку поновлюється порушене право особи на працю.
Не приймає до уваги колегія суддів доводи апелянта про те, що ОСОБА_1 пропустив строки звернення з позовом до суду без поважних причин. Оскільки, за змістом позовних вимог, останній оскаржує бездіяльність Військової прокуратури Південного регіону України, яка викладена у листі від 02.03.2020р. № 11-684вих-20 про відмову внести зміни до п.1 наказу військового прокурора Південного регіону України від 27.04.2015р. № 2898-к.
Як видно з матеріалів справи даний лист від 02.03.2020р. № 11-684вих-20 позивач отримав 06.03.2020р. а в суд з позивом звернувся 06.04.2020р. Тобто, в межах місячного строку, встановленого ст.122 КАС України з дня коли особа дізналась про порушення своїх права та свобод, а тому строки звернення з позовом до суду останній не пропустив.
Доводи апелянта про те, що прокурори здійснюють свої повноваження на постійній основі та на них не можуть поширюватись гарантії встановлені ст.119 КЗпП України колегія суддів не приймає до уваги, оскільки останній тлумачить дану норму на власний розсуд, що чинним законодавством не передбачено.
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст. Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, п.29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
ст.242 КАС України   визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ст.316 КАС України  передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст.229,308,310,315,316,321,322,325,329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Військової прокуратури Південного регіону України залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 11 червня 2020 року у справі № 460/2657/20 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Н. В. Бруновська 	
судді	 	З. М. Матковська 	
 	 	Р. Б. Хобор  	
Повне судове рішення складено 28.12.2021р.