Справа № 942/367/21 
Провадження № 22-ц/810/853/21 

ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 лютого 2022 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Лозко Ю.П. 
суддів: Карташова О.Ю., Стахової Н.В.,
за участю секретаря судового засідання – Сінько А.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференціїв залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Айдар»
на рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 02 серпня 2021 року ухваленого судом у складі судді Чалого А. В.в приміщенні того ж суду
у цивільній справі про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач –Товариство з обмеженою відповідальністю"Айдар"

встановив:

25 березня 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом, в якому просив усунути перешкоди у користуванні належним йому майном, а саме: земельною ділянкою площею 6,5000 га, кадастровий номер 4423384700:01:001:0016, що розташована на території Осинівської сільської ради Новопсковського району Луганської області, цільове призначення – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, шляхом повернення земельної ділянки з незаконного користування ТОВ «Айдар».
Позов мотивований тим, що позивач є власником земельної ділянки № НОМЕР_1 , площею 6,5000 га, кадастровий номер 4423384700:01:001:0016, що розташована на території Осинівської сільської ради Новопсковського району Луганської області. 
У 2017 році під час огляду позивачем другого примірника договору оренди землі б/н від 15 травня 2007 року стосовно оренди зазначеної вище земельної ділянки, що був повернутий останньому відповідачем виявилось, що цей договір підписаний не позивачем, а невідомою особою, що стало підставою звернення позивача ОСОБА_1 до суду з відповідним позовом про визнання недійсним цього договору оренди землі. 
Рішенням Новопсковського районного суду Луганської області від 27 травня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. 
Ухвалюючи вказане судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний договір оренди землі є недійсним у зв`язку з відсутністю волевиявлення позивача на його укладення, оскільки договір ОСОБА_1 не підписував, що підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи. 
Постановою Луганського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. 
Разом з цим, позивач зазначає, що підставою скасування апеляційним судом вказаного рішення суду першої інстанції стала зміна судової практики, зокрема того, що з прийняттям ВП ВС правового висновку у справі №145/2047/16-ц, згідно якого Велика Палата Верховного суду відступила від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі №6-48цс15, оскільки для тих ситуацій, коли судами встановлено, що орендодавець не підписував оспорюваний договір його слід кваліфікувати як неукладений, та відмовляти в визнанні недійсним в тому разі, коли наймодавець отримує орендну плату, а наймач користується земельною ділянкою.
Під час вирішення судом вказаної справи № 420/490/19, за клопотанням позивача ОСОБА_1 , було призначено судово - почеркознавчу експертизу, та згідно висновку експерта, підпис від імені позивача, розташований в графі «Орендодавець» у розділі «Підписи сторін» у типовому договорі оренди землі від 15 травня 2007 року виконаний шляхом наслідування його підпису. 
З наведених підстав, позивач вважає, що відповідач користується земельною ділянкою, що належить позивачу незаконно, на підставі договору, який не було укладено, а тому земельна ділянка підлягає поверненню її власнику. 
Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд задовольнити його позовні вимоги.
Рішенням Новопсковського районного суду Луганської області від 02 серпня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.Вирішено питання щодо судового збору.
В апеляційній скарзі відповідач ТОВ "Айдар" посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення про задоволення позову ОСОБА_1 , просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні вказаного вище позову.
За доводами апеляційної скарги, висновки суду про задоволення позову ОСОБА_1 , з підстав наведених у змісті оскаржуваного рішення є помилковими; поза увагою суду залишилось те, що рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 27 травня 2020 року у справі №420/490/19, яким задоволено позов ОСОБА_1 не набрало законної сили, тому безпідставні посилання позивача на обставини, встановлені вказаним рішенням суду, при цьому судом першої інстанції не надано оцінки доводам відповідача про тотожність позовів у справах№420/490/19 та цієї справи №942/367/21; суд першої інстанції помилково врахував, що надана судом правова оцінка обставинам справи №420/490/19 рішенням Новопсковського районного суду Луганської області від 27 травня 2020 року, є обов`язковою, що не відповідає вимогам ст. 82 ЦПК України як в частині преюдиції, так і в частині правової оцінки обставинам справи, при цьому висновки зроблені апеляційним судом у постанові від 15 жовтня 2020 року, не є обов`язковими для даної справи, оскільки за правилами ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, тому скаржник вважає, що висновки Луганського апеляційного суду викладені у постанові від 15 жовтня 2020 року не є обов`язковими для суду під час розгляду даної справи; суд першої інстанції вирішуючи дану справу по суті не здійснив повний, всебічний та об`єктивний розгляд даної справи, не надав оцінку наявним у справі доказам, не навів мотивів їх прийняття чи відхилення, при цьому надав перевагу обставинам, що встановлені іншими рішеннями, не зважаючи на те, що зазначене вище рішення від 27 травня 2020 року не набрало законної сили; суд безпідставно погодився з доводами позивача, який в обґрунтування своїх вимог посилається на висновки постанови Луганського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року, що скаржник вважає є недопустимим, при цьому вказує, що позивачем не доведено підстав даного позову.
Позивач правом відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Сторони до судового засідання не з`явилися про дату, час та місце розгляду справи, повідомлені належним чином, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст.263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду відповідає.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.
За вимогами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Предметом позову є матеріально – правова вимога позивача до відповідача щодо якої вона просить ухвалити рішення, а підставою – обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції врахував висновки Великої Палати Верховного Суду України у справі № 145/2047/16-ц від 16 червня 2020 року та виходив з того, що оскільки договір оренди землі від 15 травня 2007 року позивач ОСОБА_1 не підписував, що встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, цей договір є неукладеним, тому не регулює спірні відносини сторін та дійшов висновку, що в даному випадку є підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні належним йому майном, а саме: земельною ділянкою площею 6,5000 га, що розташована на території Осинівської сільської ради Новопсковського району Луганської області, шляхом її повернення з незаконного користування ТОВ «Айдар». 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з такого.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджуються такі обставини справи.
Позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки № НОМЕР_1 , площею 6,5000 га, кадастровий номер 4423384700:01:001:0016, розташованої на території Осинівської сільської ради Новопсковського району Луганської області, про що свідчить Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЛГ №050923. 
Відповідно до типового договору оренди землі від 15 травня 2007 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Айдар» укладений договір оренди землі, предметом якого є вказана вище земельна ділянка.
Згідно Акту приймання-передачі земельної ділянки, ОСОБА_1 передав, а орендар ТОВ «Айдар» прийняв земельну ділянку в натурі.
Рішенням Новопсковського районного суду Луганської області від 27 травня 2020 року у справі №420/490/19 позов ОСОБА_1 задоволено, визнано недійсним договір оренди землі б\н, укладений 15 травня 2007 року між ним та ТОВ «Айдар» зареєстрований 06 червня 2007 року.
Постановою Луганського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року, вказане рішення суду від 27 травня 2020 року скасовано, та відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Айдар» про визнання недійсним договору оренди землі, з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту.
Під час апеляційного перегляду вказаної вище справи, апеляційним судом встановлено, що у висновку експерта Луганського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 06 листопада 2019 №19/113/7/7-170е, зазначено, що підпис від імені позивача, розташований у графі «Орендодавець» у розділі «Підписи сторін» у типовому договорі оренди землі від 15 травня 2007 року, виконаний шляхом наслідування його підпису. 
Вказане судове рішення апеляційної інстанції набрало законної сили 15 жовтня 2020 року.
Отже, обставини стосовно того, що позивач ОСОБА_1 не підписував договір оренди земельної ділянки від 15 травня 2017 року, мають вже доведений характер, оскількивстановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили, та на підставі частини 4 статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.
Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво-чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів – набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин – це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.
Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення – під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229–233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним – не виникли.
За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається в письмовій формі, а за статтею 18 цього Закону договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації.
За частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. 
Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4–6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті).
У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.
Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.
Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок, що узгоджується із висновками викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71), від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц.
Отже, оскільки у висновку експерта №19/113/7/7-170е від 06 листопада 2019 року зазначено, що підпис у типовому договорі оренди землі від 15 травня 2007 року виконано не позивачем ОСОБА_1 , тому такий правочин слід вважати не вчиненим.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , з вказаних вище підстав.
Доказів які б спростували правильні висновки суду скаржником не надано. 
Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.
Доводи скаржника за своєю суттю заголом є запереченнями проти позовних вимог ОСОБА_1 , що викладені у відзиві на позовну заяву, які розглянуті судом першої інстанції, про що зазначено у змісті оскаржуваного рішення, і зводяться до суб`єктивного тлумачення норм права, та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, також фактично зводяться до переоцінки доказів наданої судом першої інстанції без посилення на обставини, які не були враховані під час вирішення даної справи. 
Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10.02.2010 року, заява №4909/04).
За таких обставин, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення з мотивів наведених у скарзі.
У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну Товариства з обмеженою відповідальністю «Айдар» залишити без задоволення.
Рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 02 серпня 2021 залишити без змін.
Постанова Луганського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.
Дата складення повної постанови – 14 лютого 2022 року.

Головуючий                                                                                             Ю.П. Лозко

Судді:                 О.Ю. Карташов

               Н.В. Стахова