ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"24" січня 2022 р.                                  Справа№ 910/5218/21
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Яковлєва М.Л.
суддів:            Шаптали  Є.Ю. 
          Куксова В.В. 

Розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімальянс"
на рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2021 
у справі №910/5218/21 (суддя Пукшин Л.Г.)
за позовом    Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімальянс" 
до    Товариства з обмеженою відповідальністю "СБПМ" 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача    - Акціонерне товариство "Аграрний фонд" 
про   стягнення    грошових коштів.
В С Т А Н О В И В:
 У квітні  2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Хімальянс" (далі - ТОВ "Хімальянс", позивач) звернулося до Товариства з обмеженою відповідальністю "СБПМ" (далі - ТОВ "СБПМ", відповідач), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача      Акціонерного товариства "Аграрний фонд" (далі - АТ "Аграрний фонд", третя особа ) про стягнення грошових коштів (як збитків) в сумі 209 000,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням умов Договору зберігання № ВЗ 1/21.01.19 від 21.01.2019.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.11.2021 у справі  №910/5218/21 у позові відмовлено.
Суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у позові, беручи до уваги, що у матеріалах справи відсутні докази про наявність в діях відповідача складу господарського правопорушення, а також те, що судом не встановлений факт втрати відповідачем переданого на зберігання майна в  кількості 22,00 тонн за наявності його умислу або грубої необережності.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ТОВ "Хімальянс" звернулося з апеляційною скаргою, у якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2021 у справі  №      910/5218/21 та позов задовольнити  повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник покликається на те, що рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Зокрема скаржник стверджує, що суд першої інстанції узяв до уваги обставини, що встановлені та зазначені в ухвалі Господарського суду Одеської області від 22.02.2021 у справі № 916/3060/20 стосовно підтвердження факту нестачі на складі 22 тонн амонію; договір зберігання не встановлює строки зберігання та не є строковим; розгляд справи становив сім місяців замість 60 днів.
Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової    справи від 22.11.2021, справу № 910/5218/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М. Л. - головуючий суддя; судді: Шаптала Є. Ю., Куксов В. В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "Хімальянс" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2021 у справі  №   910/5218/21; розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи; встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв (відзивів) та клопотань в письмовій формі протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали.
09.12.2021 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від третьої особи надійшли письмові пояснення, в яких вказує на порушення позивачем умов договору зберігання внаслідок втрати амонію нітрату (селітри аміачної) у кількості 104,410 тонн, яке належить їй на праві власності.    
16.12.2021 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій ТОВ "СБПМ" заперечує проти вимог апеляційної скарги та просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
У відзиві відповідач наголошує, що: 
-          договір зберігання укладений на невизначений строк, а строк повернення майна визначений моментом пред`явлення вимоги;
-          згідно з вимогами Національного стандарту України «Амонію нітрат (селітра аміачна). Технічні умови. ДСТУ 7370:2013», гарантійний термін зберігання селітри - шість місяців із дати виготовлення;
-          позивач помилково вважає, що агрохімічна придатність селітри є необмеженою;
-          за час зберігання у тарному пакуванні, у якому зберігалася селітра, утворилися розриви і селітра почала висипатися на площадку і піддони;
-          згідно з висновком Рівненської торгово-промислової палати якість селітри, що передана на зберігання, не відповідає встановленим нормативним вимогам;
-          ТОВ "СБПМ" неодноразово зверталося до позивача про розірвання договору зберігання.
Згідно зі ст. 269 ГПК України   суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, відзиву та письмових пояснень, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване судове рішення скасуванню чи зміні, з таких підстав.
Згідно з матеріалами справи, 26 грудня 2018 року ТОВ "Хімальянс" та АТ "Аграрний фонд" уклали договір зберігання № 60-07/18, згідно з умовами якого  зберігач - позивач, узяв майно на зберігання (далі - Договір № 60-07/18).
Надалі ТОВ "Хімальянс" (поклажодавець) та ТОВ "СБПМ" (зберігач) уклали  договір зберігання      № ВЗ1/21.01.19 (далі - Договір № ВЗ1/21.01.19).
Відповідно до п. 1.1., 1.4 Договору № ВЗ1/21.01.19 поклажодавець передає партіями зберігачу різне майно товарної групи за кодом 31   УКТЗЕД   "Добрива", яке зберігач приймає на відповідальне зберігання та зобов`язується повернути поклажодавцеві у схоронності. Термін, на який зберігач приймає майно на відповідальне зберігання зазначається в Акті приймання майна на відповідальне зберігання.
Згідно з пп. 2.1.11 п. 2.1 Договору № ВЗ1/21.01.19 зберігач повертає майно повністю або частково за першою вимогою поклажодавця не пізніше 2-х (двох) робочих днів з дня одержання такої вимоги.
Місце зберігання майна: Рівненська область, Рівненський район, с. Нова Любомирка.
Умовами п. 2.1.3. Договору № ВЗ1/21.01.19 визначено, що зберігач забезпечує повне збереження майна, а після закінчення зберігання повертає поклажодавцю те саме майно у тій самій якості. Майно повинно бути повернено у тому самому стані у якому воно було прийняте на зберігання, з урахуванням змін його природних властивостей. Зберігач також турбується про майно як про власне, вживає всіх заходів для його збереження від знищення, пошкодження, іншого зниження споживчих цінностей (п. 2.1.9 Договору № ВЗ1/21.01.19).
Відповідно до п. 4.1. Договору № ВЗ1/21.01.19 сторона, яка зазначала збитків від невиконання або неналежного виконання іншою стороною зобов`язань за договором, має право вимагати відшкодування завданих збитків.
Пунктом 4.2. Договору № ВЗ1/21.01.19 передбачено, що зберігач несе відповідальність перед поклажодавцем у випадку втрати, знищення, псування майна, зокрема:
а) за пошкодження майна, які призвели до погіршення споживчих якостей настільки, що використання його за призначенням стало не можливим (істотне пошкодження) - у розмірі повної вартості майна;
б) за інші пошкодження - у розмірі суми, на яку знизилась вартість майна.
Згідно з п. 4.2.1. Договору № ВЗ1/21.01.19 вказані у п. 4.2. суми розраховуються виходячи із вартості майна на дату початку зберігання.
Згідно з п. 7.9 Договору № ВЗ1/21.01.19 договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного його виконання сторонами.
На виконання умов Договору № ВЗ1/21.01.19 у період з лютого по березень 2019 року позивач передав на зберігання відповідачу амонію нітрату (селітри аміачну) в загальній кількості 1 112,000 тонн, в тому числі 978,000 тонн у біг-бегах по 1000 кг та 134,00 тонни у мішках по 50 кг.
Вказані обставини підтверджуються підписаними між сторонами Актами прийому-передачі на збереження до Договору № ВЗ1/21.01.19.
Листами № 934/1 від 27.08.2020 та № 1018 від 25.09.2020 відповідач звертався до позивача з пропозиціями щодо розірвання договору та пропонував забрати майно, яке було прийняте на зберігання за Договором № ВЗ1/21.01.19 .
Суд установив, що у серпні 2020 року відповідач повернув позивачу амоній нітрат (селітру аміачну) в кількості 50 (п`ятдесят) тонн.
Передача селітри аміачної підтверджується підписаними між сторонами Актами повернення майна зі збереження до Договору № ВЗ 1/21.01.19.
Окрім того, з грудня 2020 року по квітень 2021 року відповідач повернув позивачу амоній нітрат (селітру аміачну) в кількості 1      040,000 тонн, що підтверджується підписаними сторонами актами повернення майна зі зберігання.
Натомість, згідно з матеріалами справи, з переданого на зберігання майна у кількості     1 112,00 тонн, відповідач повернув лише 1090,000 тонн.
З огляду на вказану обставину, ТОВ "Хімальянс" звернулося до ТОВ "СБПМ" з вимогою № 03 від 11.02.2021 про повернення майна зі зберігання у залишковій кількості 22,000 тонн.
Однак відповідач листом від 15.02.2021 повідомив позивача про неможливість виконання такої вимоги через відсутність майна на складі.
17.02.2021 ТОВ "Хімальянс" звернулося до відповідача з претензією № 1 про термінове перерахування коштів у розмірі 209 000,00 грн за порушення умов Договору № ВЗ 1/21.01.19 через  втрату (нестачу) переданого на відповідальне зберігання майна амонію нітрату (селітри аміачну) у кількості 22,000 тонн.
Через незадоволення претензії про перерахування коштів за втрату майна, позивач звернувся до суду.
Пунктом 1 частини 2   статті 11 ЦК України   визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Згідно з частиною першою   ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Статтею 629 ЦК України   передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно зі   ст. 509 ЦК України,   ст. 173 ГК України   зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до приписів   ст. 599 ЦК України   зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Суд установив, що правовідносини між сторонами виникли на підставі договору зберігання. 
Відповідно до частини 1   статті 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.
Відповідно до статті   938 ЦК України   зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.
Однак якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.
Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.
Згідно з частиною 1 статті   948 ЦК України   поклажодавець зобов`язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього   Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).
Відповідно до частини першої ст. 530 ЦК України   якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Суд установив, що позивач в період з лютого по березень 2019 року передав відповідачу згідно з Актами прийому-передачі амонію нітрату (селітри аміачну) в загальній кількості 1 112,000 тонн (978,000 тонн у біг-бегах по 1000 кг та 134,00 тонни у мішках по 50 кг).
Умовами п. 1.3. Договору № ВЗ1/21.01.19      визначено, що термін на який зберігач приймає майно на відповідальне зберігання зазначається в Акті приймання майна на відповідальне зберігання.
Натомість судом встановлено, що у жодному Акті прийому-передачі на збереження майна не встановлено термін зберігання.
Згідно з матеріалами справи, ТОВ "СБПМ" зверталось до позивача з  проханням забрати майно зі зберігання. У період з серпня 2020 року по квітень 2021 року позивачу було повернуто зі зберігання амоній нітрат (селітру аміачну) в кількості 50 (п`ятдесят) тонн та в кількості 1 040,000 тонн, що підтверджується підписаними між сторонами Актами повернення майна зі збереження.
Що стосується різниці у кількості 22,00 тонн, то згідно з обставинами,  встановленими в межах справи № 916/3060/20, у якій брали участь ці ж учасники та провадження у якій закрито в частині зобов`язання ТОВ "ХІМАЛЬЯНС" забрати з місця зберігання   1 062,000 тонни амонію нітрату (аміачної селітри)   згідно з ухвалою Господарського суду Одеської області від 22.02.2021, сторони визнали відсутність у відповідача   22-х тонн амонію нітрату (аміачної селітри).
Скаржник в апеляційній скарзі заперечує вказані обставини, зазначаючи, що станом на сьогодні відповідач не повернув позивачу, а позивач не забрав 22,000 тонн амонію нітрату (аміачної селітри).
При цьому, позивач вказує, що предметом розгляду у справі № 916/3060/20 було питання зобов`язання ТОВ "ХІМАЛЬЯНС" забрати з місця зберігання 1 062,000 тонни амонію нітрату (аміачної селітри).
Стосовно таких доводів скаржника, колегія суддів, перевіривши зміст ухвали Господарського суду Одеської області від 22.02.2021, зазначає про те, що дійсно у змісті ухвали вказано: «на теперішній час, позивач не повернув відповідачу, а відповідач не забрав 22,00 тонни амонію нітрат (аміачну селітру). При цьому обидві сторони наполягають на фактичній відсутності зазначеного майна на зберіганні у позивача. Тобто,   з матеріалів справи вбачається, що з боку відповідача відбулось часткове виконання заявлених в позові вимог   вивезення 1040,00 тон амонію нітрату (аміачної селітри), а решта майна 22,00 тонни   відсутня. Отже, станом на теперішній час, між сторонами справи відсутній предмет спору щодо зобов`язання забрати з місця зберігання 1040,00 тон амонію нітрату (аміачної селітри), оскільки вказане майно відповідач отримав із зберігання та вивіз, після звернення позивача до суду з позовом по цій справі. При цьому, сторонами визнаються обставини щодо відсутності у позивача   22-х тон амонію нітрату (аміачної селітри), вимоги про зобов`язання забрати якого (якої)   є предметом спору по справі. Тому, станом на теперішній час, між сторонами справи відсутній предмет спору зобов`язати Відповідача забрати з місця зберігання за адресою: Рівненська область. Рівненський район, с. Нова Любомирка, амонію нітрат (аміачну селітру) в кількості 1 062,000 тонни (одна тисяча шістдесят дві тонни), оскільки 1040 тон цього майна відповідач забрав у Позивача, а решта майна у позивача відсутня і забирати немає чого».
А отже, наведеними обставинами підтверджується відсутність 22 тонн амонію нітрату (аміачної селітри).
Відповідно до частини першої    ст. 949 ЦК України   зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.
Згідно зі статтею 950 ЦК України   за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах. Професійний зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі, якщо не доведе, що це сталося внаслідок непереборної сили, або через такі властивості речі, про які зберігач, приймаючи її на зберігання, не знав і не міг знати, або внаслідок умислу чи грубої необережності поклажодавця. 
Зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі після закінчення строку зберігання лише за наявності його умислу або грубої необережності.
Статтею 951 ЦК України    передбачено, що   збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем: 1) у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості; 2) у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість.
Згідно з п. 13.1. та 13.2 Національного стандарту України "Амонію нітрат (селітра аміачна). Технічні умови. ДСТУ 7370:2013", виробник гарантує відповідність нітрату амонію вимогам цього стандарту у разі дотримання умов транспортування та зберігання. Гарантійний термін зберігання нітрату амонію - шість місяців із дня виготовлення.
Відповідно до п. 10.4 Національного стандарту України "Амонію нітрат (селітра аміачна). Технічні умови. ДСТУ 7370:2013" нітрат амонію, упакований в поліетиленову (поліпропіленову) тару, зберігають у критих, сухих і чистих складах, які захищають продукт від зволоження протягом гарантійного терміну зберігання. Нітрат амонію, упакований в паперові мішки або відвантажений насипом, зберігають на складах із регульованими температурами (не більше 30°С) і вологістю повітря (не більше 50%) протягом гарантійного терміну зберігання. Дозволено зберігати нітрат амонію в м`яких контейнерах і пакетах, упакованих у термоусадну плівку на відкритих майданчика протягом одного місяця.
Через утворення розривів тарного пакування, з метою визначення стану та якісних характеристик майна, яке продовжувало знаходитися на зберіганні, відповідач замовив експертизу у Рівненській торгово-промисловій палаті щодо якості товару амонію нітрат (селітри аміачної) лабораторним методом, стан пакування, зовнішній вигляд тари та добрива.
За результатами проведеної експертизи відповідачем було отримано Експертний висновок №1-222 від 08 вересня 2020 року.
Згідно з висновком Рівненської торгово-промислової палати №1-222 від 08 вересня 2020 року амоній нітрат (селітра аміачна) упакований у поліпропіленові мішки з поліетиленовим вкладнем та спеціалізовані м`які контейнери та зберігається на дерев`яних піддонах на майданчику з твердим покриттям.... Тара герметично запакована, але в багатьох тарних пакування повністю зруйнований поліпропіленовий верх, який розсипається тонкими дрібними смужками, в поліетиленовому вкладені утворилися розриви. На тарних етикетках неможливо визначити дату виготовлення добрив. Згідно ДСТУ 7370:201З п. 13.2 гарантійний термін зберігання - 6 місяців з дня виготовлення. Дозволено зберігати на відкритих майданчиках протягом одного місяця та у крутих складах протягом гарантійного терміну зберігання згідно ДСТУ 7370:2013 п.10.4. Аміачна селітра із розривів висипається у вигляді суміші порошкоподібного продукту і гранул на площадку, що приводить до зменшення маси в тарі, розсипи розпливаються (амонію нітрат - гігроскопічна речовина). За рахунок гігроскопічності в деяких пакування гранульований продукт перетворився в тверду монолітну масу, що призвело до злежування ".
За результатами лабораторних досліджень відібраних проб встановлено, що масова частка води у досліджуваних пробах становить 1,09 - 1,60%, що не відповідає вимогам ДСТУ 7370:2013, тобто у аміачній селітрі відмічено значне збільшення масової частки води на 0,8 - 1,3% в абсолютних величинах. Масова частка води згідно норми не більше ніж 0,3%;  гранулометричний склад досліджуваних проб амонію нітрату не відповідає вимогам ДСТУ 73 70:2013. Масова частка гранул розміром менше 1 мм складає 25,91 - 33,0%, що в 6- 8 разів більше норми. Норма не більше 3-4%.
Натомість згідно з висновком Рівненської філії Державної установи "Держгрунтохорона" від 10.09.2020 р. № 158-16/03/422 утворення проривів в тарі і висипання аміачної селітри у вигляді суміші порошкоподібного продукту і гранул на площадку призводить до руйнування дерев`яних піддонів та покриття площадки.
Свідоцтвами про якість мінерального добрива від 10.09.2020 № 158-16/03/420 та №158-16/03/421, доданих до висновку, підтверджується невідповідність фактичних якісних показників амонію нітрату (селітри аміачної), яка була передана на зберігання відповідачем, вимогам нормативної документації на зазначений вид продукції.
Пунктом 4.3 Договору №ВЗ1/21.01.19 сторони передбачили, що ТОВ "СБПМ" відповідає перед ТОВ "ХІМАЛЬЯНС"  при простроченні зберігача лише у випадку псування майна внаслідок умислу або грубої необережності.
Відповідно до частин першої та другої   ст. 22 ЦК України   особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Під збитками,      відповідно до      частини другої   ст. 224 ГК України, розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.
За вимогами частини першої   ст. 225 ГК України   до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.
Згідно з п. 4.2. Договору № ВЗ1/21.01.19 відповідач несе відповідальність перед позивачем у випадку втрати, знищення, псування майна: а) за пошкодження майна, які призвели до погіршення споживчих якостей настільки, що використання його за призначенням стало не можливим (істотне пошкодження) - у розмірі повної вартості майна; б) за інші пошкодження - у розмірі суми, на яку знизилась вартість майна.
Вказані суми розраховуються з урахуванням вартості майна на дату початку зберігання.
Позивач розрахував  суму збитків у розмірі 209 000,00 грн, беручи до уваги  середню вартість аміачної селітри в розмірі 9 500,00 грн за 1 тонну, яка визначена на підставі прайс-листів виробників.
Натомість суд установив, що вартість аміачної селітри, яка була передана на зберігання, ні договором зберігання, ні актами приймання-передачі на зберігання майна, визначена не була.
За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що розрахунок збитків є недостатньо необґрунтованим і недоведеним належними засобами доказування.
Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення:
1) протиправної поведінки;
2) збитків та їх розміру;
3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками;
4) вини.
Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки.
Відсутність хоча б одного із вище перелічених елементів, що утворюють склад господарського правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання взятих на себе зобов`язань, оскільки, в даному випадку, його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.
Суд установив відсутність умислу або грубої необережності відповідача при зберіганні аміачної селітри.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для застосування до відповідача майнової відповідальності у вигляді відшкодування вартості втраченого майна у розмірі 209   000,00 грн, з огляду на відсутність складу правопорушення та наявності умислу або грубої необережності.
Порушень судом першої інстанції норм процесуального права в розумінні частини третьої            ст. 277 ГПК України, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, а також неправильного застосування норм матеріального права колегією суддів під час перегляду справи не встановлено.
Натомість що стосується доводів скаржника, що розгляд справи становив сім місяців замість 60 днів, то з цього приводу колегія суддів зауважує, що така тривалість судового провадження була зумовлена об`єктивними причинами.
Крім того, аналізуючи повноту дослідження судом першої інстанції обставин справи та обґрунтування оскаржуваного судового рішення, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції дотримано обов`язок щодо надання оцінки аргументам учасників справи, що відносяться до предмету спору,      та не вбачає порушення останнім норм процесуального права, в частині надання оцінки доводам позивача. До того ж, у оскаржуваному судовому рішенні належним чином зазначені підстави, на яких останнє ґрунтується, що відповідає усталеній практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип,         пов`язаний з належним здійсненням правосуддя.      
Доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи, а також не впливають на правильне вирішення судом першої інстанції даного спору. Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення в розумінні   ст. 269,   277 ГПК України      з викладених в апеляційній скарзі обставин.                        
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1            статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1   статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
З огляду на той факт, що висновки суду першої інстанції відповідають приписам законодавства та фактичним обставинам справи, а рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та залишення рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2021 у справі  №      910/5218/21 без змін.
Судові витрати (судовий збір) на підставі   ст. 129 ГПК України   покладаються на скаржника.
На підставі викладеного та керуючись ст.   8,   129,   252,   269,   270,   273,   275,   276,   281-285 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -                              
                                                                                                                                                                                             
П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімальянс"  на рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2021 у справі  №      910/5218/21  залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2021 у справі  №      910/5218/21  залишити без змін.      
3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на скаржника.
4. Матеріали справи №      910/5218/21 повернути до Господарського суду м. Києва.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту. 

Головуючий суддя                                                            М.Л. Яковлєв 

Судді                                                                                Є.Ю. Шаптала

                                                                                В.В. Куксов