ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2022 року	Львів	Справа № 380/6565/21 пров. № А/857/18615/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії: 
головуючого судді:                               Гуляка В.В. 
суддів:                                                    Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й. 
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , 
на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2021 року (суддя – Сасевич О.М., час ухвалення - не зазначено, місце ухвалення – м.Львів, дата складання повного тексту – не зазначено), 
в адміністративній справі №380/6565/21 за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради Стрийського району Львівської області, 
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, 

                                                              встановив: 

У квітні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Миколаївської міської ради Стрийського району Львівської області, в якому просив: 1) визнати протиправними дії відповідача щодо відмови позивачу у нарахуванні та виплаті середньомісячної заробітної плати на період працевлаштування, але не більше шести місяців; 2) зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середньомісячну заробітну плату за лютий та березень 2021 року в розмірі, яку він отримував перебуваючи на посаді сільського голови Гірської сільської ради Миколаївського району Львівської області, на період працевлаштування - до 31.03.2021 року включно. 
Відповідач позовних вимог не визнав, вважаючи їх безпідставними та необґрунтованими і такими, що не підлягають до задоволення, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву. Просив відмовити у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2021 року в задоволенні адміністративного позову - відмовлено повністю. 
З цим рішенням суду першої інстанції від 26.08.2021р. позивач не погодився та через представника оскаржив його в апеляційному порядку. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції було ухвалено без врахування усіх обставин справи, з порушенням норм матеріального права, без застосування практики Верховного Суду в аналогічних справах та підлягає скасуванню. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт покликається на абз.3 ч.1 ст.4 Закону України «Про зайнятість населення» згідно з яким, до зайнятого населення належать непрацюючі працездатні особи, які фактично здійснюють догляд за дитиною з інвалідністю, особою з інвалідністю I групи або за особою похилого віку, яка за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду або досягла 80-річного віку, та отримують допомогу, компенсацію та/або надбавку відповідно до законодавства. Участь особи в загальнообов`язковому державному страхуванні на випадок безробіття, надає право особі, яка втратила роботу та тимчасово не може працевлаштуватися, на додаткові гарантії, передбачені ст.33 Закону України  «Про статус депутатів місцевих рад». Позивач зазначає, що ініціатива щодо виплати середньої заробітної плати на період працевлаштування колишнього депутата місцевої ради, як і пропозиція надання рівноцінної роботи, повинна надходити зі сторони відповідача. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2021 року та прийняти нове, яким позов задоволити повністю. 

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з врахуванням наступного. 

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що згідно запису №48 трудової книжки № НОМЕР_1 позивача ОСОБА_1 було звільнено 28.02.2015р. з посади механіка ТзОВ «Камерія» за угодою сторін відповідно до п.1 ст.36 КзПП України (а.с. 21). 
Водночас, відповідно до довідки Управління соціального захисту населення Миколаївської РДА №1275 від 01.12.2020 року, з 14.04.2015р. по 01.11.2015 року позивач отримував компенсаційну виплату по догляду за престарілою особою (інвалідом 1 групи) відповідно до постанови КМУ №832 від 26.07.1996 року. 
За період догляду за престарілою особою з 14.04.2015р. по 01.11.2015р. сплачено єдиний соціальний внесок, що підтверджується Індивідуальними відомостями про застраховану особу (а.с. 30-33). 
Відповідно до запису №49 в трудовій книжці № НОМЕР_1 , ОСОБА_1 02.11.2015 обрано на посаду сільського голови Гірської сільської ради (а.с. 21). 
У період з 02.11.2015 по 20.11.2020 ОСОБА_1 працював на посаді сільського голови Гірської сільської ради Миколаївського району Львівської області. 
Відповідно до запису №54 трудової книжки № НОМЕР_1 , ОСОБА_1 20.11.2020р. звільнений із займаної посади у зв`язку із закінченням строку повноважень (а.с. 22). 
Позивач 01.12.2020 звернувся із заявою до міського голови Миколаївської міської ради Стрийського району (правонаступника Гірської сільської ради) про виплату середньомісячного заробітку з бюджету міської ради протягом 6 місяців відповідно до Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» (а.с. 29). 
Листом відповідача від 24.12.2020 №02-12/2143 відмовлено у призначені виплати середньомісячного заробітку на період працевлаштування відповідно до Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», посилаючись на те, що позивач не працював до призначення на виборну посаду (а.с. 25). 
Позивач, вважаючи, що відповідач протиправно не виплатив йому середню заробітну плату, яка зберігається за колишнім депутатом місцевої ради на період працевлаштування, у разі неможливості надання відповідної роботи (посади) звернувся до адміністративного суду із цим позовом. 

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що якщо до обрання на виборну посаду особа не була працевлаштована, то гарантії частини другої ст.33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» на неї не поширюються. При цьому, на думку суду, попереднім місцем роботи позивача до обрання на виборну посаду слід розуміти роботу в ТзОВ «Камерія». Водночас сам трудовий договір має бути припинений відповідно до вимог п.5 ст.36 КЗпП України. Якщо ж звільнення було оформлено за іншою підставою, то особа не може претендувати на гарантії, передбачені частиною другою ст.33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад». 
Суд апеляційної інстанції погоджується із такими висновками суду першої інстанції, з врахуванням наступного. 
Відповідно до ч.5 ст.12 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», на сільських, селищних, міських голів поширюються повноваження та гарантії депутатів рад, передбачені законом про статус депутатів рад, якщо інше не встановлено законом. 
За правилами статті 118 КЗпП України встановлено, що працівникам, звільненим від роботи внаслідок обрання їх на виборні посади в державних органах, а також у партійних, профспілкових, комсомольських, кооперативних та інших громадських організаціях, надається після закінчення їх повноважень за виборною посадою попередня робота (посада), а при її відсутності - інша рівноцінна робота (посада) на тому самому або, за згодою працівника, на іншому підприємстві, в установі, організації. 
Згідно частини другої статті 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», депутату місцевої ради, який працював у раді на постійній основі, після закінчення таких повноважень надається попередня робота (посада), а за її відсутності - інша рівноцінна робота (посада) на тому самому або, за згодою депутата, на іншому підприємстві, в установі, організації. У разі неможливості надання відповідної роботи (посади) на період працевлаштування за колишнім депутатом місцевої ради зберігається, але не більше шести місяців, середня заробітна плата, яку він одержував на виборній посаді у раді, що виплачується з відповідного місцевого бюджету. 
Як підтверджується матеріалами справи, позивача ОСОБА_1 було звільнено 28.02.2015р. з посади механіка ТзОВ «Камерія» за угодою сторін відповідно до п.1 ст.36 КзПП України (запис №48 трудової книжки №0322061). Відповідно до запису №49 позивача 02.11.2015 року обрано на посаду сільського голови Гірської сільської ради. 
Отже, в період з 28 лютого 2015 року (з моменту звільнення) до 2 листопада 2015 (обрання сільським головою Гірської сільської ради Миколаївського району Львівської області) позивач офіційно не працював, тобто не перебував у трудових відносинах з підприємством (установою, організацією). 
Тому, відповідач не міг та не був зобов`язаний забезпечити надання позивачу попередньої або рівнозначної роботи (посади), адже він не працював в період безпосередньо перед обрання сільським головою. Доводи позивача, що в конкретній ситуації, ініціатива щодо виплати середньої заробітної плати на період працевлаштування колишнього депутата місцевої ради, як і пропозиція надання рівноцінної роботи, повинна надходити зі сторони відповідача спростовані. 
Колегія суддів зазначає, що отримувачі відповідно до постанови КМУ України від 26.07.1996р. №832 щомісячної компенсаційної виплати є застрахованими особами, відповідно період здійснення догляду зараховується до страхового стажу. 
Стаття 118 Кодексу законів про працю України та частина друга статті 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» встановлюють право працівника, звільненого з роботи внаслідок обрання на виборну посаду у раді, на одержання після закінчення його повноважень за виборною посадою попередньої роботи (посади) на тому ж підприємстві, в установі, організації або надання йому рівноцінної роботи (посади). 
Тобто у разі коли колишній депутат місцевої ради до обрання на виборну посаду у раді перебував у трудових відносинах з підприємством (установою, організацією) незалежно від форми власності та виду діяльності, однак надання попередньої або рівноцінної роботи йому на цьому підприємстві (установі, організації) або, за його згодою, на іншому неможливе, закон гарантує збереження за цим депутатом середньої заробітної плати на період його працевлаштування, але не більше шести місяців. 
Вищевказані гарантії передбачені для осіб, які звільнилися з роботи внаслідок обрання на виборну посаду у раді. Отже, у разі коли колишній депутат місцевої ради до обрання на виборну посаду у раді не перебував у трудових відносинах з підприємством (установою, організацією) незалежно від форми власності та виду, зазначені вище гарантії на нього не поширюються. 
Зазначена правова позиція апеляційного суду узгоджується із постановою Верховного Суду від 7 лютого 2019 року в справі №507/1299/16-а, яка в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховується апеляційним судом під час вирішення цього спору. 
Відповідно до ч.2 ст.2 КЗпП України, працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. 
Згідно ст.21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. 
Водночас, відповідно до п.5 ст.36 Кодексу законів про працю України, підставою припинення трудового договору є, серед іншого, переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду. 
Отже, трудовий договір має бути припинений відповідно до вимог п.5 ст.36 КЗпП України. Якщо ж звільнення було здійснено за іншою підставою, то особа не може претендувати на гарантії, передбачені частиною другою ст.33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад». 
Щодо покликань позивача (апелянта) стосовно періоду догляду за престарілою особою, за який сплачено єдиний соціальний внесок, то слід зазначити наступне. 
За приписами пункту 9 статті 11 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV, загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягають один із непрацюючих працездатних батьків, усиновителів, опікун, піклувальник, один із прийомних батьків, батьків-вихователів, а також непрацюючі працездатні особи, які здійснюють догляд за особою з інвалідністю I групи та за висновком закладу охорони здоров`я потребує постійного стороннього догляду, якщо такі непрацюючі працездатні особи отримують допомогу, надбавку або компенсацію відповідно до законодавства. 
Колегія суддів зазначає, що отримувачі відповідно до постанови КМУ України від 26.07.1996р. №832 щомісячної компенсаційної виплати є застрахованими особами, відповідно період здійснення догляду зараховується до страхового стажу. 
Водночас, період догляду за престарілою особою з 14.04.2015р. по 01.11.2015р., за який сплачено єдиний соціальний внесок, що підтверджується Індивідуальними відомостями про застраховану особу, не може вважатися попередньою роботою (посадою), яка надається депутату місцевої ради, який працював у раді на постійній основі, після закінчення таких повноважень, в контексті частини другої статті 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад». У вказаний період позивач не перебував у трудових відносинах з підприємством (установою, організацією) незалежно від форми власності та виду, а тому гарантії зазначеного Закону на нього не поширюються. 
Колегія суддів наголошує, що здійснення догляду за особою з інвалідністю I групи, яка за висновком закладу охорони здоров`я потребує постійного стороннього догляду, непрацюючими працездатними отримувачами допомоги, надбавки або компенсації, не є роботою в розумінні трудового законодавства та не є тим юридичним фактом, з яким Закон України «Про статус депутатів місцевих рад» пов`язує збереження за депутатом середньої заробітної плати на період його працевлаштування. 
Таким чином, суд першої інстанції, з чим погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку, що безпосередньо до обрання на виборну посаду, позивач не перебував у трудових відносинах з будь-яким підприємством, установою чи організацією, офіційно не був працевлаштований, а тому не може претендувати на гарантії, передбачені ч.2 ст.33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад». 
Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції всебічно з`ясовано обставини справи, рішення суду першої інстанції винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому немає підстав для його скасування. 
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд – 

                                                           постановив: 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2021 року в адміністративній справі №380/6565/21 за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради Стрийського району Львівської області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	Р. Й. Коваль