ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

23 грудня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 340/1667/21	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Ясенової Т.І. (доповідач),
                               суддів:  Головко О.В., Суховарова А.В.,     
розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу в м. Дніпрі за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області  на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 07.07.2021 (суддя Кравчук О.В.) в адміністративній справі за позовом   ОСОБА_1 до  Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області   про визнання дій протиправними та зобов`язати вчинити певні дії, - 
                                                          
                                                ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, в якому просив: 
- визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області щодо невиплати пенсії за період з 01.07.2018 по 30.11.2019;
- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області (ЄДРПОУ 20632802) на користь ОСОБА_1 заборгованість з пенсії за період з 01.07.2018 по 30.11.2019 у розмірі 25 474,00 грн.;
- звернути до негайного виконання рішення суду в частини стягнення заборгованості з пенсії у межах суми стягнення за один місяць.
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що позивач є пенсіонером та з отримує пенсію за віком. Крім того, позивач є внутрішньо переміщеною особою, та в період з 01.07.2018 по 30.11.2019  пенсія йому не виплачувалась. Позивач звернувся до відповідача та просив повідомити про причини затримки пенсії і строк погашення заборгованості. Листом 997-659/Г-02/8-1100/21 відповідач відмовив у виплаті заборгованості, мотивуючи тим, що виплату недоотриманої пенсії у розмірі 25 474,00 грн. за період з 01.07.2018 по 30.11.2019   буде проведено лише після прийняття Кабінетом Міністрів України відповідного порядку.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 07.07.2021  позов задоволено повністю.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав порушення норм матеріального та процесуального  права, не надання належної оцінки обставинам справи та нормам чинного законодавства, що призвело до неправильного вирішення спору.
В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив, що за інформацією територіального управління Пенсійного фонду України за попереднім місцем проживання позивача, пенсію йому виплачено по 30.06.2018.  14.11.2019 до відповідача надійшли відомості, що містяться в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб, стосовно підтвердження дії довідки внутрішньо переміщеної особи від 23.10.2019. Разом з цим, відповідач вказував, що відповідно до п.1 Постанови № 637 суми пенсій, які не виплачено за період до місяця їх відновлення, обліковуються в органі, що здійснює пенсійні виплат та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. За даних обставин, виплату недоотриманої пенсії в розмірі 25 474,00 грн. за період з 01.07.2018 по 30.11.2019  буде проведено лише після прийняття Кабінетом Міністрів України відповідного порядку.  Крім того, відповідач зазначив, що вирішення питання про стягнення коштів як заборгованості невиплаченої пенсії відноситься до юрисдикції цивільних судів.
Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін як законне та обґрунтоване.
Відповідно до вимог статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 є пенсіонером з 2016 року та отримує пенсію за віком.
За попереднім місцем проживанням, востаннє, пенсію позивачу було виплачено по             30.06.2018, що не заперечується відповідачем.
На підставі заяви від 25.10.2019 про переведення виплати пенсії за новим місцем проживання, позивача взято на облік Головним управлінням Пенсійного фонду  у Кіровоградській області та поновлено виплату пенсії.
Заборгованість з виплати пенсій за період  з 01.07.2018 по 30.11.2019 в сумі 25 474,00 грн. облікована Головним управлінням Пенсійного фонду України в Кіровоградській  області  згідно Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, що затверджений  Постановою Кабінету Міністрів України № 365 від 08.06.2016.
01.02.2021 позивач звернувся до відповідача та просив повідомити, зокрема, про причини затримки пенсії і строк погашення заборгованості.
Листом від 04.03.2021 № 967-659/Г-02/8-1100/21 відповідач повідомив позивача, що пенсія за період з 01.07.2018 по 30.11.2019 в сумі 25 474,00 грн. буде виплачена після прийняття відповідного нормативного документа.
Не погоджуючись з діями відповідача щодо невиплати недоотриманої пенсії за вищевказаний період, позивач звернувся до суду з цим позовом. 
Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що пенсія позивачу виплачена територіальним управління Пенсійного фонду України за попереднім місцем проживання по 30.06.2018. Позивач перебуває на обліку у відповідача, але фактично пенсію позивачу за період з 01.07.2018 по 30.11.2019 не виплачено. Припинення виплати відповідачем пенсії позивачу відбулось протиправно, а отже порушені права та інтереси позивача мають бути невідкладно поновлені.
Вирішуючи спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
У відповідності до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із  статтею 46 Конституції України  громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.
За приписом пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Відповідно до положень статей  1,  4 Закону України «Про забезпечення прав та свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 року №1706-VІІ  внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених  статтею 12 цього Закону.
Це визначення має описовий характер та охоплює три види конституційно-правового статусу людини (громадянин України, іноземець та особа без громадянства). З огляду на визначення, внутрішньо переміщена особа - це особа, яка: перебуває на території України на законних підставах; має право на постійне проживання в Україні; була змушена залишити або покинути своє місце проживання в результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Отже, спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи не збігається та не може підміняти собою жоден із закріплених у  Конституції України  конституційно-правових статусів особи, та не є окремим конституційно-правовим статусом особи.
Згідно зі  ст. 14 Закону № 1706-VII  внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до  Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.
Відповідно до ч. 2  ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Право на соціальний захист, що включає право на забезпечення у старості, гарантоване громадянам України ч. 1  ст. 46 Конституції України.
Як вбачається з матеріалів справи, згідно довідки від 23.10.2019 № 3504-5000217589 позивача взято на облік як особу, переміщену з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції.
Проте, позивачу було припинено виплату пенсії з 01.07.2018 по 30.11.2019 та повідомлено позивача, що її буде проведено лише після прийняття Кабінетом Міністрів України відповідного порядку.
Колегія суддів зауважує, що принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються  Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058 від 09.07.2003.
Так, частиною 1 статті 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.
Положеннями  статті 49 Закону № 1058-IV  визначено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:
1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;
2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;
3) у разі смерті пенсіонера;
4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;
5) в інших випадках, передбачених законом.
Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.
Так, п.5 ч.1 ст.49 Закону № 1058  відсилає виключно до випадків, передбачених  законом, тобто, вказані правовідносини не можуть бути врегульовані іншими нормативно-правовими актами, зокрема, постановами Кабінету Міністрів України, які відносяться до підзаконних нормативних актів.
В той же час, Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»  не встановлює жодних випадків для припинення виплати пенсії.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем рішення про припинення виплати пенсії позивачу з липня 2019 року з підстав визначених  ст. 49 Закону № 1058  не приймалось.
При цьому, відповідачем не надано доказів на підтвердження наявності підстав, визначених ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» для припинення пенсії позивачу.
З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про порушення відповідачем вимог статті 49 Закону № 1058, оскільки позивачу припинено виплату пенсії без прийняття відповідного рішення і за відсутності законодавчо встановлених підстав.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії у подібних правовідносинах Верховний Суд сформулював раніше, зокрема, у постановах від 13 березня 2018 року (справа № 235/4162/17), 20 березня 2018  року (справа № 234/2389/17),  від 27 червня 2018 року (справа № 688/1196/17), а також у рішенні від  03 травня 2018  року  у зразковій справі № 805/402/18 (провадження № Пз/9901/20/18).
Враховуючи ту обставину, що Головне управління Пенсійного фонду України у Кіровоградській області не заперечує та не спростовує факт наявності боргу перед позивачем за період з 01.07.2018 по 30.11.2019 у розмірі 25 474,00 грн., колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність у відповідача правових підстав для невиплати позивачу пенсії та наявність протиправних дій відповідача щодо припинення виплати позивачу пенсії з 01.07.2018 та наявність правових підстав для стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області на користь позивача заборгованість із пенсії за період з 01.07.2018 по 30.11.2019  у розмірі                25 474,00 грн. 
Щодо посилання відповідача на те, що вказані суми соціальних виплат виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України, колегія суддів зазначає, що нормативно правові акти на які посилається відповідач, не є законами, а тому не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.
Право приймати закони, вносити до них зміни належить виключно Верховній Раді України і не може передаватися іншим органам чи посадовим особам.  Закони  та інші нормативно-правові акти приймаються на основі:  Конституції України  і повинні відповідати їй.
Верховна Рада України може змінити  закон  виключно  законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України відносяться до категорії підзаконних, а тому не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили. Право на обмеження конституційних прав громадян Кабінету Міністрів України Верховною Радою України не надано.
Припинення виплати пенсії на підставі положень постанов Кабінету Міністрів України без вирішення цього питання шляхом прийняття відповідного рішення  не  входить до вказаного вище переліку випадків, відповідно до яких припиняється виплата пенсії, а тому не може бути підставою для її невиплати (припинення), оскільки право соціального захисту, у тому числі пенсійне забезпечення, гарантовано кожному громадянину  Конституцією України, а тому доводи апелянта, що пенсія виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України, який на теперішній час не прийнято є безпідставними з підстав зазначених вище.
Крім того, відповідно до позиції Верховного Суду висловленої у зразковій адміністративній справі № 820/6514/17 від 15 лютого 2018 року, зроблено наступні висновки: «...у ході розгляду справи встановлено, що перерахунок розміру пенсії позивачу був не проведений з 1 січня 2016 року саме з вини державних органів, на яких покладено обов`язок щодо перерахунку та виплати пенсії позивачу, а тому право позивача щодо перерахунку пенсії з 1 січня 2016 року є абсолютним та не може бути обмежено будь-чим».
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що невиплата пенсії позивачу за вищевказаний період не відповідає критеріям правомірності дій суб`єкта владних повноважень, а тому позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача та стягнення виплатити заборгованість пенсії за спірний період правомірно задоволено судом першої інстанції.
Отже, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків не спростовують та не свідчать про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, позаяк не містять аргументованих доводів на спростування правомірності висновків суду першої інстанції у взаємозв`язку з обставинами справи.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись статтями 241-245, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 327, 329 КАС України,            суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області залишити без задоволення.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 07.07.2021 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
                        
Головуючий - суддя                                                                      Т.І. Ясенова 

                               суддя                                                                      О.В. Головко 

                               суддя                                                                      А.В. Суховаров