ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"16" грудня 2021 р.           Справа№ 910/10481/21
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Пашкіної С.А.
суддів:            Шапрана  В.В. 
          Сітайло Л.Г. 
 
За участю секретаря судового засідання: Кулачок О.А.
представників сторін:
від позивача Волощук П.Ю. ( довір. від 28.01.21);
від відповідача Мицуко Р.М. (довір. №14-17 від 15.01.21);
розглянувши матеріали апеляційної скарги          Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Волиньгаз»
на рішення                    Господарського суду міста Києва від 28.10.2021
у справі                    № 910/10481/21 (суддя Полякова К.В.)
за позовом                    Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Волиньгаз»
до                              Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»
про                              визнання додаткової угоди укладеною
ВСТАНОВИВ:
Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.10.2021 у справі №910/10481/21 у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Волиньгаз" відмовлено повністю з наступних підстав.
У межах даної справи позивач стверджує, що тарифи, встановлені Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, є економічно не обґрунтованими та не тільки не стимулюють діяльності позивача, а й заподіюють йому численних збитків, проте позивачем жодним чином не обґрунтовано правових підстав, з яких не затвердження Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, економічно обґрунтованого, на думку позивача, тарифу може бути покладено в якості зобов`язання відповідача змінити для позивача порядок та умови проведення розрахунків за природний газ.
Крім того, суд першої інстанції зауважив, що за укладеною сторонами договору від 04.01.2013 № 13-167-ВТВ додатковою угодою від 22.12.2014 № 11 договір діє в частині реалізації газу до 31.12.2015, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення, і доказів пролонгації вказаного договору після 31.12.2015 матеріали справи не містять, водночас, позивач звернувся до відповідача з відповідною пропозицією на внесення змін до договору лише 24.05.2021.
Також суд першої інстанції врахував, що позивач у запропонованій ним редакції додаткової угоди наводить умову щодо розповсюдження дії додаткової угоди на правовідносини сторін, що виникли до дати її укладення, а саме з дати укладення договору, що мало місце 04.01.2013, утім, упродовж 2013-2015 років між сторонами укладалися додаткові угоди щодо зміни ціни природного газу та порядку й умов проведення розрахунків, з якими позивач погоджувався шляхом підписання таких угод.
Не погоджуючись з рішенням позивач звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 28.10.2021 по справі № 910/10481/21 скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги позивача в повному обсязі.
Апелянт вважає оспорене рішення незаконним, необґрунтованим та таким, що було винесено з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.
У обґрунтування такої позиції апелянт посилається на такі самі обставини, що й у позовній заяві, і зазначає, що, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність умов, необхідних для зміни договору на підставі ст. 652 Цивільного кодексу України, що не відповідає дійсним обставинам справи і є неправильним застосуванням судом норм матеріального права, а саме вказаної ст.652 ЦК України, і що судом неправильно надано оцінку доказам, які були подані позивачем на підтвердження своєї позиції.
Судом першої інстанції не взято до уваги, що починаючи з 2014 року відбулись зміни в державному регулюванні цін на розподіл природного газу, які виразились в прийнятті низки нормативно-правових актів, якими планові обсяги споживання природного газу на виробничо-технічні потреби було безпідставно не враховані в заявлених позивачем обсягах, що спричинило суттєве фінансове навантаження на позивача (придбання природного газу для потреб виробничо-технічні потреби за власні кошти) і поставило останнього в стан боржника перед іншими суб`єктами ринку природного газу.
Позивач зазначає, що необхідність внесення змін до договору обґрунтовується тим, що після його укладення змінились обставини, якими керувався позивач при укладенні договору, настільки, що якби позивач міг передбачити таку зміну, то не укладав б договір або уклав би його на інших умовах, що зміна обставин, якими керувався позивач під час укладення договору, зумовлена причинами, які позивач не міг усунути після їх виникнення, оскільки чисельні звернення до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг залишились не задоволеними. В момент укладення договору позивач не передбачав та не міг передбачити, що зміниться політика держави у встановленні тарифів.
Ухвалою від 23.11.2021 Північного апеляційного господарського суд у складі колегії суддів: головуючого: Пашкіної С.А., суддів: Шапрана В.В., Сітайло Л.Г. у справі №910/10481/21 за позовом Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Волиньгаз» до Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про визнання додаткової угоди укладеною відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Волиньгаз» на рішення Господарського суду міста Києва від 28.10.2021, справу № 910/10481/21 призначено до розгляду на 16.12.2021.
29.11.2021 від Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Волиньгаз» на рішення Господарського суду міста Києва від 28.10.2021, справу № 910/10481/21 залишити без задоволення, рішення - без змін, посилаючись на те, що позивачем не обґрунтовано правових підстав, з яких не затвердження НКРЕКП економічно обґрунтованого, на думку позивача, тарифу може бути покладено в якості зобов`язання відповідача змінити для позивача порядок та умови проведення розрахунків за природний газ.
Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, судовою колегією встановлено.
04.01.2013 між позивачем, як покупцем, та відповідачем, як продавцем, укладено договір купівлі-продажу природного газу № 13-167-ВТВ (Договір), за умовами якого продавець зобов`язався передати у власність покупцю у 2013 році природний газ виключно для виробничо-технологічних витрат (ВТВ) та нормованих втрат, а покупець зобов`язався прийняти та оплатити газ на умовах цього договору (пункти 1.1 та 1.2. договору).
Згідно з п. 2.1 Договору в редакції додаткової угоди від 05.02.2015 № 12 продавець передає покупцеві у період з 01.01.2013 по 31.12.2015 газ в обсязі до 80282,550 тис.куб. м, у тому числі: у 2013 році - 16951,316 тис. куб. м.; у 2014 році - 24664,332 тис. куб. м.; у 2015 році - до 38666,912 тис. куб. м.
Пунктом 4.1. договору в редакції додаткової угоди від 31.12.2013 № 4 визначено, що кількість газу, яка подається покупцеві, визначається згідно з «Методикою визначення питомих виробничо-технологічних втрат природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами», затвердженою Наказом Міністерства палива і енергетики України від 30.05.03 № 264, «Методикою визначення питомих втрат природного газу при його вимірюваннях побутовими лічильниками в разі неприведення об`єму газу до стандартних умов», затвердженою Наказом Міністерства палива та енергетики України від 21.10.03 № 595 та «Положенням про порядок визначення граничних обсягів виробничо-технологічних витрат і нормованих втрат природного газу, що виникають у газорозподільних мереж», затвердженим Наказом Міністерства палива і енергетики України від 26.10.04 р. № 668.
Відповідно до п. 6.1 договору в редакції додаткової угоди від 22.12.2014 № 11 оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати планових обсягів газу протягом місяця поставки з урахуванням положень п. 6.2. договору. Остаточний розрахунок за фактично використаний природний газ здійснюється покупцем після отримання повних розрахунків за послуги з транспортування природного газу газорозподільними мережами, наданими продавцю у попередньому місяці відповідно до договорів на розподіл природного газу, укладеними між продавцем та покупцем. У разі, якщо до 20 числа місяця, наступного за місяцем поставки природного газу за цим поговором продавець повністю розрахувався за послуги з транспортування природного газу газорозподільними мережами, наданими продавцю в попередньому місяці, остаточний розрахунок за використаний природний газ здійснюється покупцем на підставі акту приймання-передачі до 20 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу. У будь-якому випадку остаточний розрахунок за фактично використаний природний газ за цим договором здійснюється покупцем не пізніше 20 числа місяця, наступного за місяцем закінчення строку дії договору в частині поставки газу.
Пунктом 11 Договору в редакції додаткової угоди від 22.12.2014 № 11 сторонами погоджено, що договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склались між сторонами з 01.01.2013, і діє в частині реалізації газу до 31.12.2015, а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення.
Листом від 24.05.2021 № 430007.1-Сл-2702-0521 позивач звернувся до відповідача з пропозицією внесення змін до договору в частині здійснення розрахунків, додавши до листа Додаткову угоду № 20 від 24.05.2021 до Договору (Додаткова угода № 20), в якій пункт 6.1 Договору викладено в новій редакції, а саме: « 6.1. Оплата за газ здійснюється покупцем, виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати планових обсягів газу протягом місяця поставки з урахуванням положень 6.2 договору. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки товару на підставі підписаного сторонами акту приймання-передачі газу в межах сум, передбачених структурою тарифу на розподіл газу витрат на придбання газу для потреб визначених даним договором у відповідний період. У випадку, якщо структурою тарифу на розподіл природного газу, затвердженою Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП) для покупця не передбачено витрат (або передбачено неповній сумі) на придбання газу за цим договором у відповідному періоді, - остаточний розрахунок за Договором проводиться протягом одного року, після отримання покупцем за наслідками фінансового року повної суми компенсації витрат на придбання природного газу за цим договором, затвердженої НКРЕКП для покупця у структурі тарифу».
Крім того, пунктом 3 Додаткової угоди № 20 від 24.05.2021 обумовлено, що згідно ч.3 ст.631 Цивільного кодексу України дана додаткова угода розповсюджує свою дію на правовідносини сторін, що виникли до дати укладення цієї додаткової угоди, а саме з дати укладення договору.
У відповідь на вказану пропозицію відповідач листом від 09.06.2021 № 23-802-21 відмовив у підписанні додаткової угоди з огляду на те, що наведена умова призведе до відтермінування оплати існуючої заборгованості на невизначений термін та унеможливить визначення строку остаточного розрахунку.
При цьому, заперечуючи проти досить суттєвої відстрочки по оплаті природного газу, який був переданий це в 2013-2015 роках, відповідач зауважив на тому, що вже існуюча затримка в оплаті вказаного газу призвела до втрати економічної вигоди, зменшення обігових коштів та вплинула на фінансову стабільність відповідача.
Не погоджуючись з наданою відмовою, позивач звернувся з позовом до суду, в якому просив визнати укладеною з 24.05.2021 між позивачем та відповідачем додаткову угоду № 20 від 24.05.2021 до договору купівлі-продажу природного газу № 13-167-ВТВ від 04.01.2013 у редакції, наведеній позивачем у прохальній частині позову.
Як слідує з тексту Додаткової угоди № 20, метою позивача є внесення в судовому порядку змін до Договору в частині порядку та умов проведення позивачем розрахунків за поставлений відповідачем природний газ та поширення нового порядку розрахунків на правовідносини сторін, що виникли до дати укладення Додаткової угоди № 20, а саме, з дати укладення Договору.
Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову в повному обсязі, з чим колегія суддів погоджується з огляду на таке.
Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За вимогами ст.ст. 525, 523 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 ЦК України).
Згідно зі ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (ч.1); підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (ч.2).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України).
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.530 ЦК України).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ч.1 ст.629 ЦК України).
Статтею 652 ЦК України (ч.1) обумовлено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
Згідно з ч.2 ст.652 ЦК України, якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.
Зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом (ч.4 ст.652 ЦК України).
Позивач вважає, що Договір підлягає зміні за рішенням суду, оскільки існують умови, передбачені ч.2 ст.652 ЦК України.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те що на 2013 рік для АТ «Волиньгаз» було встановлено економічно обґрунтовані тарифи, які дозволяли підприємству покривати витрати, які підприємство несе у зв`язку з придбанням природного газу для ВТВ та нормованих втрат позивача, а отже - приймаючи рішення про укладення Договору, позивач виходив з того, що розмір тарифу, встановлений державою на розподіл природного газу в 2013 році, надасть можливості покрити витрати на ці статті витрат та розрахуватись в повному обсязі за отриманий природний газ.
Протягом 2013 року реалізація прав та обов`язків за Договором здійснювалась саме виходячи із зазначеного вище.
Проміж із тим, починаючи з 2014 року відбулись зміни в державному регулюванні цін на розподіл природного газу, які виразились в прийнятті низки нормативно-правових актів, якими планові обсяги споживання природного газу на ВТВ були безпідставно не враховані в заявлених позивачем обсягах.
Внаслідок таких дій позивач був змушений придбавати природний газ для потреб ВТВ за власні кошти, не враховані в тарифі на розподіл, що спричинило суттєве фінансове навантаження на позивача. Витрти, що були понесені позивачем на придбання обсягу ВТВ, неврахованого в тарифі на розподіл, в подальшому не були компенсовані державою, що призвело до виникнення судових спорів із вимогою про стягнення з позивача на користь АТ «Укртрансгаз» та ТОВ «Оператор газотранспортних систем України» заборгованості за послуги балансування газотранспортної системи та штрафних санкцій на загальну суму понад 600 млн.грн. Тобто така ситуація ставить позивача в стан боржника перед іншими суб`єктами ринку природного газу і позивач не має змоги вийти зі стану боржників.

Така ситуація, на думку позивача, склалася завдяки тарифній політиці Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП).
Так, на момент укладення Договору в 2013 році правову основу функціонування ринку природного газу, в тому числі, становив Закон України «Про засади функціонування ринку природного газу», в розумінні якого позивач був суб`єктом ринку природного газу, який одночасно здійснював господарську діяльність як газорозподільне та газопостачальне підприємство на підставі ліцензії на розподіл природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ та ліцензії на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом, виданих НКРЕКП.
Відповідно до ст.4 ЗУ «Про засади функціонування ринку природного газу» державне регулювання діяльності суб`єктів ринку природного газу, в тому числі суб`єктів природних монополій та суб`єктів господарювання, які діють на суміжних ринках, здійснюється Кабінетом Міністрів України, НКРЕКП та центральними органами виконавчої влади в межах їх повноважень.
До повноважень НКРЕКП, в тому числі, належали повноваження щодо встановлення тарифів, в тому числі, на транспортування природного, нафтового газу та газу (метану) вугільних родовищ магістральними та розподільними трубопроводами, постачання природного газу та газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом.
Таким чином, ціноутворення в господарській діяльності позивача цілком залежить від державного регулювання, оскільки встановлення тарифів на постачання та розподіл природного газу здійснюється НКРЕКП.
Затвердженими НКРЕКП на 2014 та 2015 роки тарифами не було передбачено витрат на погашення фактично отриманого у 2014 та 2015 роках обсягу природного газу для потреб ВТВ.
Отже, після укладення Договору, завдяки тарифній політиці НКРЕКП, можливість позивача розрахуватись за природний газ для ВТВ і втрат перед НАК «Нафтогаз України» прямо залежить від затвердженого граничного допустимого розміру витрат на ці потреби саме державними органами, а також від наявності та суми передбаченої в тарифі на розподіл природного газу відповідної складової. Протягом зазначених періодів при формуванні та затвердженні тарифу на розподіл природного газу для АТ «Волиньгаз» НКРЕКП було не враховано обсяги витрат газу на покриття вартості природного газу для ВТВ.
Протягом 2014-2019 років позивач неодноразово звертався до НКРЕКП із заявами про встановлення (перегляд) тарифу, а також з вимогою включити до тарифу на послуги розподілу природного газу компенсацію дефіциту коштів, що виник внаслідок тарифної політики НКРЕКП, за якою до тарифу не було включено компенсацію різниці в цінах на природний газ ВТВ та недоотриманої тарифної виручки.
Так, на розгляді Верховного Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду перебуває справа №640/14613/19 за адміністративним позовом АТ «Волиньгаз» до НКРЕКП, третя особа - Міністерство енергетики та вугільної промисловості України про визнання протиправною бездіяльність щодо неперегляду тарифу на послуги розподілу природного газу для АТ «Волиньгаз» у бік економічно обґрунтованого та зобов`язання встановити для АТ «Волиньгаз» економічно обґрунтований тариф на послуги розподілу природного газу, в тому числі включивши до структури такого тарифу компенсацію недоотриманої тарифної виручки (збитків від діяльності) за 2014-2018 роки у сумі 300262,04 грн.
Отже, як вказує позивач, підставою часткового проведення ним розрахунків за Договором слугувало затвердження НКРЕКП, тарифів на розподіл природного газу у розмірах, які не покривали дійсних та економічно обґрунтованих витрат.
Через заборгованість АТ «Волиньгаз» перед НАК «Нафтогаз України» з оплати за газ останнім подано до суду ряд позовів про стягнення з АТ «Волиньгаз» в судовому порядку заборгованості за Договором та нарахованих штрафних санкцій.
За умови дотримання НКРЕКП вимог законодавчих та підзаконних нормативних актів, тариф на розподіл природного газу для АТ «Волиньгаз» повинен був враховувати більший обсяг природного газу для потреб ВТВ, який би повністю охоплював величину природного газу придбаного за Договором, а відтак дозволив би уникнути настання для позивача негативних наслідків.
З огляду на вищевикладені обставини, позивач вважає, що відмова відповідача від підписання Додаткової угоди № 20 до Договору не ґрунтується на вимогах законодавства, а спір, в силу положень ст. 188 Господарського кодексу України підлягає вирішенню судом.
Щодо вказаних обставин слід зазначити таке.
Статтею 55 Конституції України встановлено право кожного на захист своїх прав і свобод у судовому порядку.
Реалізуючи конституційне право, передбачене ст. 55 Конституції України, на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Згідно з ч.1 ст.2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Відповідно до приписів ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Статтею 5 ГПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковими.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Згідно з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 18.03.2021 у справі № 910/9525/19, від 01.09.2020 у справі № 910/14065/18,     від 26.05.2020 у справі № 922/2805/19,     від 02.04.2020 у справі № 910/7160/19, від 21.07.2020 у справі № 905/1609/19, Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 923/876/16, від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, виходячи із приписів статті 4 ГПК України, статей 15, 16 ЦК України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
Отже, звернення з позовом до суду передбачає наявність вини відповідача у порушенні прав, за захистом яких позивач звернувся до суду.
Особою, яка, на думку позивача, має юридичний обов`язок припинити порушення (чи оспорювання) прав або відновити його порушені права, позивач визначає відповідача - постачальника газу за Договором, проте в позовній заяві в якості підстав для задоволення вимог про внесення змін до порядку та строків виконання обов`язку з оплати за поставлений відповідачем за Договором газ позивачем вказано завдання йому збитків через порушення НКРЕКП вимог чинного законодавства, яке полягає в систематичному невиконанні НКРЕКП обов`язку при встановленні та зміні тарифів для позивача формувати вказаний тариф з огляду на його економічну обґрунтованість.

Позивач просить суд визнати укладеною додаткову угоду, якою змінюється порядок розрахунку позивача з відповідачем за отриманий газ, посилаючись на те, що відмова відповідача від підписання Додаткової угоди № 20 до Договору не ґрунтується на вимогах законодавства. Апелянт звернувся з цим позовом до суду, оскільки вважає, що відповідач безпідставно не прийняв пропозицію щодо внесення змін до Договору.
Згідно з ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.
Позивачем не зазначається, на яких саме вимогах законодавства не ґрунтується відмова відповідача від підписання запропонованої Додаткової угоди № 20 до Договору.
Також позивачем не обґрунтовано, яким чином зміна порядку та строків виконання ним обов`язку з оплати за поставлений газ вплине на усунення причин, які фактично є підставою для звернення з цим позовом до суду, не доведено, що внесенням заявлених змін до договору в частині порядку та строків проведення розрахунків за договором будуть усунені причини, які призводять, за твердженням позивача, до появи в нього збитків, що такі зміни нададуть позивачу змогу вийти зі стану боржників перед іншими суб`єктами ринку природного газу.
З огляду на вказані обставини, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не доведено порушення відповідачем права чи інтересу позивача, що підлягають захисту у визначений ним спосіб, а також не доведено, яким чином у разі задоволення позову відновиться порушене право чи законний інтерес позивача.
Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством (ст.19 Конституції України).
Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем жодним чином не обґрунтовано правових підстав, з яких незатвердження НКРЕКП економічно обґрунтованого, на думку позивача, тарифу може бути покладено в якості зобов`язання відповідача змінити для позивача порядок та умови проведення розрахунків за природний газ.
При цьому суд першої інстанції, відмовляючи в позові, обґрунтовано врахував те, що за укладеною сторонами Договору додатковою угодою від 22.12.2014 № 11 Договір діє в частині реалізації газу до 31.12.2015, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення і доказів пролонгації Договору після 31.12.2015 матеріали справи не містять, у той час як позивач звернувся до відповідача з відповідною пропозицією на внесення змін до договору лише 24.05.2021, а також те, що позивач у запропонованій ним редакції додаткової угоди наводить умову щодо розповсюдження дії додаткової угоди на правовідносини сторін, що виникли до дати її укладення, а саме з дати укладення договору, що мало місце 04.01.2013, утім, упродовж 2013-2015 років між сторонами укладалися додаткові угоди щодо зміни ціни природного газу та порядку й умов проведення розрахунків, з якими позивач погоджувався шляхом підписання таких угод.
Згідно з статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. 
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
З огляду на підстави відмови судом в задоволенні позову у цій справі, інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.
Враховуючи викладене, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, рішення Господарського суду міста Києва від 28.10.2021 у справі №910/10481/21 не підлягає скасуванню. 
Керуючись ст.ст. ст.ст. 269, 270, 273-279, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, 
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Волиньгаз» залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 28.10.2021 у справі № 910/10481/21 залишити без змін.
3. Матеріали справи №910/10481/21 повернути до Господарського суду міста Києва.
4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення. 
В разі проголошення вступної та резолютивної частини постанови суду апеляційної інстанції зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено та підписано 21.12.2021

Головуючий суддя                                                            С.А. Пашкіна 

Судді                                                                                В.В. Шапран

                                                                                Л.Г. Сітайло