ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України

09 лютого 2022 року
м. Харків

справа № 636/2723/20
провадження № 22-ц/818/1109/22

Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого – Пилипчук Н.П.,
суддів – Тичкової О.Ю., Маміної О.В.
за участю секретаря – Гармаш К.В.

учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 ,
треті особи: державний нотаріус Чугуївської державної нотаріальної контори Оксендлєр О.Б., КП «Чугуївське МБТІ»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: державний нотаріус Чугуївської державної нотаріальної контори Оксендлєр О.Б., КП «Чугуївське МБТІ», про визнання права власності на 1/3 частину житлового будинку в порядку спадкування, за законом, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 11 травня 2021 року, ухвалене суддею Гуменним З.І., -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: державний нотаріус Чугуївської державної нотаріальної контори Оксендлєр О.Б., КП «Чугуївське МБТІ», про визнання права власності на 1/3 частину житлового будинку в порядку спадкування.

В обгрунтування позову зазначає, що він є єдиним спадкоємцем першої черги всього нерухомого майна, яке залишилось після смерті матері ОСОБА_3 , 1928 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки на день її смерті був зареєстрований та постійно проживав разом з нею за місцем її реєстрації та проживання в будинку АДРЕСА_1 . 06 липня 2020 року державним нотаріусом Чугуївської державної нотаріальної контори Харківської області йому видано Свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/3 часток житлового будинку АДРЕСА_1 . 2/3 частини вказаного будинку належало померлій: 1/3 частка на підставі свідоцтва про право власності, виданого Чугуївською державною нотаріальною конторою Харківської області 26 травня 1995 року по реєстру №2-1679, та 1/3 частка на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Чугуївською державною нотаріальною конторою Харківської області 26 травня 1995 року по реєстру № 2-1681. 06 липня 2020 року державним нотаріусом Чугуївської державної нотаріальної контори Харківської області винесена Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії у видачі йому свідоцтва про право на спадщину після ОСОБА_3 на спадкове майно, що складається з 1/3 частки цього житлового будинку, оскільки відповідно інформації наданої КП «Чугуївське МБТІ» ця частина будинку належить ОСОБА_2 на підставі мирової угоди, затвердженої ухвалою Чугуївського міського суду від 14 серпня 1995 року, справа №2-943/1995. Однак, 14 серпня 1995 року ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області у справі №2-943/1995 була затверджена мирова угода, якою за відповідачем ОСОБА_2 було визнано право власності на 1/3 частину будинку АДРЕСА_1 . У зв`язку з вказаною вище ухвалою суду ОСОБА_2 у 1995 році звернулась до КП «Чугуївське МБТІ» з заявою про реєстрацію за нею 1/3 - частки вказаного житлового будинку на підставі вказаної мирової угоди і за нею було зареєстровано право власності. Але постановою Президії Харківського обласного суду від 19 квітня 1996 року ухвала Чугуївського міського суду Харківської області від 14 серпня 1995 року про затвердження мирової угоди скасована і справа в даній частині направлена на новий розгляд. В подальшому ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про розподіл майна подружжя і визнання права власності на вказаний житловий будинок і надвірні будівлі. Вказані справи були об`єднані в одне провадження. Чугуївський міський суд Харківської області, розглянувши цивільну справу своїм рішенням від 22 вересня 1997 року ОСОБА_2 у визнанні права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 з надвірними будівлями відмовив. Ухвалою Харківського обласного суду від 28 жовтня 1997 року рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 22 вересня 1997 року залишено без змін. Однак ОСОБА_2 всупереч вимогам закону Постанову Харківського обласного суду від 19 квітня 1996 року про скасування ухвали Чугуївського міського суду Харківської області від 14.08.1995, якою затверджено мирову угоду і визнано за нею право власності на 1/3 частину вказаного будинку, та рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 22 вересня 1997 року про відмову їй у визнанні права власності на вказаний житловий будинок з надвірними будівлями не подала до КП «Чугуївське МБТІ» для скасування зареєстрованої за нею 1/3 частини вказаного будинку, тим самим укрила даний факт з метою подальшого незаконного володіння і користування вказаним нерухомим майном. Його мати померла і до самої своєї смерті не знала, що ОСОБА_2 зареєструвала у Чугуївського МБТІ мирову угоду. Про те, що ОСОБА_2 зареєструвала вказану мирову угоду і право власності на 1/3 часту будинку на своє ім`я, він також дізнався тільки коли почав процедуру оформлення спадщини у нотаріальній конторі. У зв`язку із набуттям чинності з 01 січня 2013 року змін до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», з 01 січня 2013 року функції з державної реєстрації прав на нерухоме майно почала виконувати створена Державна реєстраційна служба. Тому КП «Чугуївське міжміське БТІ» станом на даний час позбавлено права здійснювати функції з державної реєстрації прав на нерухоме майно і не має права вносити будь-які зміни в інвентарну справу на вказаний будинок. Тому вважаю, що запис, здійснений у відповідному реєстрі КП «Чугуївське міжміське БТІ» є перешкодою для оформлення спадщини. В органах Державної реєстраційної служби право власності за ОСОБА_2 1/3 частки вказаного житлового будинку не зареєстровано. Він своєчасно звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, але йому було відмовлено у зв`язку з реєстрацією цієї частини будинку за іншою особою, у зв`язку з чим він вимушений звернутися до суду.

Просить суд визнати за ним право власності на 1/3 частину житлового будинку з надвірними будівлями, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_3 .

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 11 травня 2021 року позов ОСОБА_1 - задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 , який народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 1/3 частину житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_3 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовій витрати у розмірі 1 761,20грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що свого часу нею було на законних підставах набуто право власності на 1/3 частину спірного житлового будинку з надвірними будівлями, а оскаржуване рішення грубо порушує її право володіння майном. Не заперечує, що позивач прийняв спадщину фактично, тим, що проживав зі спадкодавцем на день її смерті, отримав свідоцтво про право на спадщину на 2/3 частини житлового будинку з надвірними будівлям. Але не погоджується з тим, що позивач має право на спадщину за законом на 1/3 частину спірного житлового будинку, яка зареєстрована на її ім`я. Не вважає цю частку спірною. Спадкування її права власності судовим рішенням жодним чином не скасовує реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Вважає, що за цими позовними вимогами сплив строк позовної давності.

Також зазначає, що Судом не було залучено до участі у справі в якості третьої особи Відділ державної реєстрації Чугуївської міської ради.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач прийняв спадщину фактично, тим, що проживав зі спадкодавцем на день смерті, отримав свідоцтво про право на спадщину, але позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частину житлового будинку шляхом звернення до нотаріальної контори через те, що спірна частина будинку зареєстрована за особою, право власності якої скасоване судовим рішенням.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Тернова, Чугуївського району, Харківської області померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 , виданим 14.05.2012 виконкомом Введенської селищної ради Чугуївського району Харківської області.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку, розташованого за адресом: АДРЕСА_1 .

Відповідно до положень ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ч.1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. 

Відповідно до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах (ч.1 ст.1226 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Частиною 1 статті 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народження після його смерті, той з подружжя який його пережив та батьки.

За частинами 1, 3 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно довідки Введенської селищної ради Чугуївського району від 02 березня 2017 року, ОСОБА_3 на день смерті проживала за адресом: АДРЕСА_1 і разом з нею були зареєстровані син ОСОБА_1 та онука ОСОБА_4 .

ОСОБА_1 звернувся до Чугуївської державної нотаріальної контори для оформлення спадщини після смерті матері ОСОБА_3 . 

06 липня 2020 року ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 , яка складається з 2/3 частини житлового будинку, розташованого за адресом: АДРЕСА_1 .

Також 06 липня 2020 року нотаріусом було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 на спадкове майно, що складається з 1/3 частини житлового будинку, розташованого за адресом: АДРЕСА_1 (а.с. 85).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Матеріали справи свідчать, що згідно інформації КП «Чугуївське МБТІ» від 29 травня 2019 року, за реєстраційними матеріалами право власності станом на 31 грудня 2012 року на нерухоме майно, що за адресом: АДРЕСА_1 зареєстроване: 1/3 частина – за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності від 26 травня 1995 року; 1/3 частина – за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 26 травня 1995 року; 1/3 частина – за ОСОБА_2 на підставі мирової угоди, затвердженої ухвалою Чугуївського міського суду від 14 серпня 1995 року.

Так, ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області у справі № 2-943/1995 від 14 серпня 1995 року була затверджена мирова угода, якою за ОСОБА_2 було визнане право власності на 1/3 частину будинку АДРЕСА_1 . 

На підставі вказаної вище ухвали суду у 1995 році в КП «Чугуївське міжміське БТІ» за заявою ОСОБА_2 було зареєстровано за нею право власності на 1/3 частину спірного будинку.

Між тим, Постановою президії Харківського обласного суду від 19 квітня 1996 року по справі № 2-943/1995 ухвалу Чугуївського міського суду Харківської області від 14 серпня 1995 року - скасовано і справу в даній частині направлено на новий розгляд, яка після перереєстрації була зареєстрована під №2-448/97, що підтверджується листом Чугуївського міського суду від 25 липня 2019 року.

В подальшому ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про розподіл майна подружжя і визнання за нею права власності на житловий будинок і надвірні будівлі. Дана справа була об`єднана в одне провадження зі справою №2-943/1995 і був присвоєний № 2-448/1997, що підтверджується листом Чугуївського міського суду Харківської області від 12 червня 2019 року.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 22 вересня 1997 року по справі №2-448/1997, яке ухвалою Харківського обласного суду від 28 жовтня 1997 року було залишено без змін, відмовлено ОСОБА_2 у визнанні права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 з надвірними будівлями.

Таким чином, з викладеного вбачається, що на час смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , судове рішення на підставі якого право власності було набуте ОСОБА_2 на 1/3 частину спірного будинку було скасовано.

У відповідності до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно вимог ст.321 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Як вбачається з довідки КП «Чугуївське МБТІ» №1 від 06 січня 2022 року станом до прийняття Чугуївським міським судом Харківської області від 14 серпня 1995 року у справі №2-943 ухвали про затвердження мирової угоди між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , право власності на нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , було зареєстровано в реєстровій книзі за реєстраційним №812 за:
ОСОБА_3 – 1/2 частина будинку на підставі свідоцтва про право власності, виданого Чугуївською ДНК від 26 травня 1995 року, реєстровий №2-1679;
ОСОБА_3 – 1/2 частина будинку на підставі про право на спадщину за законом, виданого Чугуївською ДНК від 26 травня 1995 року за реєстровим №2-1681.

За викладених обставин, суд першої інстанції встановивши, що позивач має право на спадкове майно, оскільки фактично проживав зі спадкодавцем на час його смерті, але позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частину спірного будинку, оскільки дана частка зареєстрована за відповідачем на підставі ухвали Чугуївського міського суду Харківської області у справі № 2-943/1995 від 14 серпня 1995 року, яка у подальшому була скасована в судовому порядку, зробив правильний висновок про задоволення позовних вимог у зв`язку з незаконним перешкоджанням відповідачем реалізації прав позивача, як спадкоємця, на отримання належного йому спадкового майна.

Посилання ОСОБА_2 , що позивачем було пропущено строки позовної давності, оскільки право власності за нею на 1/3 частину спірного будинку було зареєстровано ще у 1995 році – колегією суддів також не приймаються.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Частино 3 статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Матеріали справи не місять доказів того, що в суді першої інстанції відповідачем заявлялося клопотання про застосування строків позовної давності.

Разом з тим, відповідно до положень ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Так, відповідно до положень статті 75 ЦК УРСР, який дія на час виникнення спірних правовідносин (реєстрація за ОСОБА_2 права власності на 1/3 частину спірного будинку) позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Тобто державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією викладена у постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року по справі 363/4852/17.

Відповідно до положень ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Як зазначалось вище ОСОБА_1 проживав разом зі спадкодавцем ОСОБА_3 на день її смерті. ОСОБА_1 є таким, що фактично прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Отже, ОСОБА_1 з 12 травня 2012 року на праві власності належав спірний будинок.

06 липня 2020 року ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 , яка складається з 2/3 частини житлового будинку, розташованого за адресом: АДРЕСА_1 .

Як зазначалося вище, право власності ОСОБА_2 на спірне майно не набула.

За встановлених обставин, спірне нерухоме майно належить позивачу з моменту відкриття спадщини, а рішення суду лише констатує факт належності спірного майна цій особі визнаючи її власником, підтверджує вже існуюче право.

За таких обставин, заява ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності – задоволенню не підлягає.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду, в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення відсотків.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – залишити без задоволення.

Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 11 травня 2021 року – залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 21 лютого 2022 року

Головуючий –                                                                                                             Н.П. Пилипчук

Судді –                                                                                                                        О.Ю. Тичкова

                                                                                                                                       О.В. Маміна