Постанова
Іменем України
 
13 грудня 2021 року
м. Київ
 
справа № 607/6395/20 
провадження № 61-7316св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
відповідачі: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
третя особа - Служба у справах дітей Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 грудня 2020 року, ухвалене у складі судді Грицака Р. М., та постанову Тернопільського апеляційного суду від 17 березня 2021 року, прийняту                  у складі колегії суддів: Костів О. З., Міщій О. Я., Шевчук Г. М.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2020 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення.
 
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що вона перебувала                                   у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 та разом із їхніми спільними дітьми:  ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , проживала у житловому будинку АДРЕСА_1 , який належить матері ОСОБА_4 -     ОСОБА_5 .
У липні 2019 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, а ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом про її виселення з будинку, а також з позовом про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Також у липні 2019 року ОСОБА_4 обмежив її у можливості користуватись пральною машиною та погрожував вимкнути світло в частині будинку та змінив замки в одній із кімнат будинку, яка раніше була їхньою спальнею.
Вказувала на те, що ОСОБА_4 неодноразово застосовував до неї насильство психологічного характеру.
Зважаючи на агресивні дії відповідачів, у листопаді 2019 року вона з дітьми була змушена тимчасово переїхати до іншого житла.
 
З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просила зобов`язати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не чинити перешкоди їй та малолітнім дітям ОСОБА_2 ,                 ОСОБА_3 у користуванні житловим будинком по АДРЕСА_1 та вселити їх до вказаного житлового будинку.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Тернопілського міськрайонного суду Тернопільської області             від 07 грудня 2020 року, залишеного без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 17 березня 2021 року, позов ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , задоволено.
Зобов`язано ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не чинити перешкоди ОСОБА_1 та малолітнім дітям ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 .
Вселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до житлового будинку АДРЕСА_1 .
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, установивши, що позивач на законних підставах як член сім`ї власника житлового будинку вселилася до житлового будинку АДРЕСА_1 , зареєстрована і тривалий час проживала у ньому й іншого житла не має, а тому має право користування таким житлом. Також, враховуючи право малолітніх ОСОБА_3 та                ОСОБА_2 проживати у спірному житловому будинку, дійшов висновку про те, що позбавлення ОСОБА_1 права користування житловим приміщенням не переслідуватиме легітимну мету та є втручанням у право на житло в розумінні положень статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Установивши, що відповідачі чинять ОСОБА_1 перешкоди у користуванні спірним житлом, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов висновку про те, що порушені права позивача підлягають захисту шляхом зобов`язання відповідачів не чинити перешкоди позивачу та її малолітнім дітям у користуванні спірним житловим будинком та вселення їх до спірного житла.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У квітні 2021 року ОСОБА_5 подала до Верховного Суду касаційну скаргу,       в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1      
 
Касаційна скарга ОСОБА_5 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що цей спір виник між нею як власником спірного будинку та позивачем, яка є колишнім членом сім`ї власника ОСОБА_4 , з приводу права користування житлом, а тому помилково застосували до спірних правовідносин положення статті 156 ЖК Української РСР та не застосували  положення статей 405, 406 ЦК України, які підлягали застосуванню.
Суди не врахували, що у позивача припинилось право користування чужим житлом.
Також суди залишили поза увагою, що позивач має інше місце проживання, а у спірному житловому будинку вільних приміщень та кімнат немає.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції                                        в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня         2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У липні 2021 року ОСОБА_1 в особі адвоката Вітіва В. А. подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судові рішення без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 травня 2021 року касаційну скаргу    залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
 
У строк, визначений судом, заявник усунув недоліки касаційної скарги.
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 червня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з 12 липня 2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 вересня 2019 року.
 
У шлюбі у сторін народились дочки: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Згідно з інформацією Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) № 28900 від 12 березня 2020 року на виконанні у відділі перебуває виконавче провадження № 59703402                    з примусового виконання виконавчого листа № 607/14966/19 від 11 липня 2019 року, виданого Тернопільським міськрайонний судом Тернопільської області, про стягнення із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітніх дітей: дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі однієї третини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 21 червня 2019 року і до досягнення старшою дитиною повноліття. Станом на 01 березня 2020 року заборгованість      ОСОБА_4 зі сплати аліментів за вищевказаним виконавчим документом становить 20 746,78 грн.
 
ОСОБА_1 з 09 листопада 2012 року зареєстрована за адресою:                              АДРЕСА_1 . Також за вказаною адресою зареєстровані малолітні діти: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 ,          ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Згідно з актом обстеження умов проживання, складеним комісією Служби        у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради 27 листопада 2019 року за зверненням ОСОБА_4 , проведено обстеження умов проживання сім`ї ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , та встановлено, що за вказаною адресою проживають ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та           ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 199530674 від 10 лютого 2020 року, у ОСОБА_1 будь-яке нерухоме майно, належне їй на праві власності, відсутнє.
 
Також установлено, що згідно з листом Тернопільського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Тернопільській області                     № В-100аз від 30 вересня 2019 року, до відділу неодноразово надходили звернення ОСОБА_1 з приводу конфліктних ситуації зі ОСОБА_4 , зокрема: 10 липня 2019 року, яке цього ж дня зареєстроване в ITC ІПНП Тернопільського ВП під № 23672 про те, що її чоловік ОСОБА_4 вчиняє домашнє насильство (складено протокол про адміністративне правопорушення за частиною першою  статті 173-2 КУпАП); 12 липня            2019 року, яке цього ж дня зареєстроване в ITC ІПНП Тернопільського ВП під № 24016, про те, що чоловік вчиняє сварку (складено протокол про адміністративне правопорушення за частиною першою статті 173-2 КУпАП та матеріали направлено до суду); 12 серпня 2019 року, яке цього ж дня зареєстроване в ITC ІПНП Тернопільського ВП під № 28158 про те, що її чоловік ОСОБА_4 не повертає її документи; 04 вересня 2019 року, яке цього ж дня зареєстроване в ITC ІПНП Тернопільського ВП під № 31363 про те, що 20 серпня 2019 року за місцем спільного проживання її чоловік ОСОБА_4 вчиняв із нею сімейний скандал, намагався забрати обручку, погрожував фізичною розправою, разом із свекрухою виселяють її із помешкання.
 
Також до відділу надходили звернення ОСОБА_5 відносно ОСОБА_1 , які зареєстровані в ITC ІПНП Тернопільського ВП під № 29269 від 20 серпня         2019 року, про те, що виник конфлікт із невісткою ОСОБА_1 - списано в справу за вих.7140 (складено протокол про адміністративне правопорушення за частиною першою статті173-2 КУпАП) та під № 27277 від 06 серпня 2019 року щодо неправомірних дій ОСОБА_1
 
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області                 від 30 вересня 2019 року у справі № 607/21973/19 уповноважену особу Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільської області зобов`язано внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви ОСОБА_1 від 04 вересня 2019 року за № 31363 про вчинення кримінального правопорушення.
 
Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 вересня 2019 року у справі № 607/21707/19, яка набрала законної сили 23 вересня 2019 року, встановлено, що ОСОБА_4 05 липня 2019 року, близько 20 год. 30 хв., за місцем проживання по АДРЕСА_1 , вчинив домашнє насильство відносно своєї дружини -           ОСОБА_1 , а саме: чинив моральний та психологічний тиск, висловлювався нецензурними словами.
 
За наслідками розгляду вказаної справи ОСОБА_4 визнано винуватим            у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 170 грн. 
 
Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 листопада 2019 року у справі № 607/17570/19, яка набрала законної сили 06 грудня 2019 року, ОСОБА_4 визнано винним за фактом вчинення 12 липня 2019 року близько 20 год. 30 хв. домашнього насильства відносно своєї дружини ОСОБА_1 , а саме дій психологічного характеру, що полягали у висловлюванні до неї нецензурною лайкою, погрозами фізичною розправою, чим могла бути завдана шкода психологічному здоров`ю           ОСОБА_1 , відповідальність за яке передбачена частиною першою статті 173-2 КУпАП.
 
Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 жовтня 2019 року у справі № 607/20954/19, яка набрала законної сили 28 жовтня 2019 року, встановлено, що відносно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення від 02 вересня 2019 року серія АПР № 18298445, згідно з яким 20 серпня 2019 року о 18 год. 20 хв. громадянка ОСОБА_1 за місцем проживання, вчинила насильство в сім`ї відносно свого чоловіка ОСОБА_4 , а саме чинила на нього моральний та психологічний тиск. Провадження в адміністративній справі відносно        ОСОБА_1 за частиною першою статті 173-2 КУпАП закрито у зв`язку                       з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.
 
Згідно з рапортом інспектора ЧЧ Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області Гутман Є. П. від 05 листопада 2019 року, від ОСОБА_5 05 листопада 2019 року о 11 год. 57 хв. надійшло повідомлення про те, що на території її будинку по АДРЕСА_1 знаходяться сторонні особи, чоловік та жінка, які виносять майно з помешкання. Як встановлено в ході перевірки на місці події у вказаному будинку проживають дві сім`ї, наявні окремі входи та виявлено, що ОСОБА_1 , яка є колишньою невісткою заявниці, забирала свої особисті речі зі своєї частини будинку, який є її зареєстрованим місцем проживання, у зв`язку з переїздом.
 
У письмових поясненнях ОСОБА_1 пояснила, що вона проживала за вищевказаною адресою разом із сином заявниці, з яким розлучилася,                         а 05 листопада 2019 року, маючи ключі від будинку і воріт, вона разом зі своїм братом вирішила забрати власні речі, оскільки переїжджає до власного житла по АДРЕСА_3 .
 
Згідно з відповідю Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області                 від 27 листопада 2020 року відділом поліції проведено перевірку за фактом звернення ОСОБА_1 , в ході якої встановлено, що 15 жовтня 2020 року колишня свекруха ОСОБА_5 не впустила заявницю до будинку, в якому вона та її малолітні діти зареєстровані, змінила вхідні замки від брами. При відвідуванні помешкання, в якому проживає ОСОБА_5 , дверей будинку ніхто не відчинив. На час розгляду звернення підстав для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та початку розслідування немає.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                                 є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права                      у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
 
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію        і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК Української РСР).
 
Відповідно до статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
 
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені                 в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин                  з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
 
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
 
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
 
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
 
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
 
У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.
Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
 
Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
 
Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.
 
Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
 
Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
 
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частини четвертої статті 10 ЦПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі- Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
 
У частині першій статті 8 Конвенції закріплено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) констатував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»).
 
Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії»).
 
У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» зазначено, що втручання у право заявника на повагу для його житла має бути не лише законним, але й «необхідним                        у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
 
Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.
 
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини»; рішення ЄСПЛ від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії»; рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії»).
 
Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Dakus v. Ukraine») від 14 грудня 2017 року, заява № 19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»)                               від 02 березня 2011 року, заява № 30856/03; «Садов`як проти України» («Sadovyak v. Ukraine») від 17 травня 2018 року, заява № 17365/14).
 
Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (стаття 11 ЦПК України), забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідачів та загальними інтересами.
 
У постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження         № 14-64цс20) Велика Палата Верховного Суду сформувала висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у ЄСПЛ, у справах з приводу користування житловими приміщеннями, і звернула увагу, зокрема, на те, що у своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
 
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
 
На необхідність вирішення спорів між власником житла та колишніми членами його сім`ї з урахуванням балансу інтересів обох сторін спору неодноразово вказував і Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду (зокрема, постанова Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі                       № 223/597/17 (провадження № 61-42013св18), постанова від 16 грудня         2020 року у справі № 359/6812/17 (провадження № 61-39024св18)).
 
У справі, яка переглядається, установлено, що ОСОБА_1 на законних підставах як член сім`ї власника житлового будинку вселилася до будинку          АДРЕСА_1 , зареєстрована у цьому житловому будинку, тривалий час проживала у ньому, іншого житла не має.
 
При цьому стосунки, що склалися між сторонами, свідчать про вимушене залишення ОСОБА_1 свого місця постійного проживання і реєстрації.
 
Суди попередніх інстанцій оцінили позовні вимоги ОСОБА_1 на предмет пропорційності переслідування легітимної мети у світлі статті 8 Конвенції та, враховуючи право малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживати у спірному житловому будинку, дійшли обґрунтованого висновку про те, що позбавлення їхньої матері ОСОБА_1 права користування житловим приміщенням не переслідуватиме легітимну мету та є втручанням у право на житло в розумінні положень статті 8 Конвенції на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.
 
Установивши, що відповідачі чинять ОСОБА_1 перешкоди у користуванні спірним житлом, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що порушені права позивача підлягають захисту шляхом зобов`язання відповідачів не чинити перешкоди позивачу та її малолітнім дітям у користуванні спірним житловим будинком та вселення їх до спірного житла.
 
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів щодо встановлення обставин справи та тлумачення норм матеріального права на свій розсуд, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судів, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судових рішень, Верховний Суд не встановив.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну  скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.
 
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.
 
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області             від 07 грудня 2020 року та постанову Тернопільського апеляційного суду         від 17 березня 2021 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:   	Г. В. Коломієць     Б. І. Гулько      Д. Д. Луспеник