Ухвала
Іменем України 
11 січня 2022 року
м. Київ
провадження № 51-39 ск 22
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого –       ОСОБА_1 ,
суддів:                      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 лютого 2021 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 29 вересня 2021 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 лютого 2021 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Баранове Одеської області, проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано винуватим та призначено покарання за ч. 3 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на 1 рік. 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 29 вересня 2021 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 залишено без задоволення, а вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 лютого 2021 року - без змін.
За вироком суду ОСОБА_5 визнаний винуватим у тому, що він 20 жовтня 2019 року приблизно о 01:10 год., керуючи технічно справним легковим автомобілем «BMW-518I» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 у темний час доби в умовах обмеженої видимості(туману), на автодорозі Одеса - Рені  рухався зі швидкістю не менше 80 - 90 км/год., по нерегульованій ділянці де, згідно дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості», дозволений рух з максимальною швидкістю 70 км/год., чим порушив вимоги п/п. «б» п. 12.9. Правил дорожнього руху.
В подальшому, під`їжджаючи до нерегульованої ділянки, розташованої  у районі 204 км + 500 м, водій  ОСОБА_5 , в порушення п.п. 1.5., п/п. «б» п. 2.3., п.п. 12.1., 12.2. ПДР, був неуважним, відволікся від керування транспортним засобом, постійно не стежив за дорожньою обстановкою, тим самим у нічний час доби та в умовах туману не врахував дорожню обстановку, стан дорожнього покриття у вигляді мокрого асфальтобетону, не вірно вибрав швидкісний режим, щоб мати змогу зупинити транспортний засіб у межах дороги, проігнорував дорожні знаки 1.4.1, 1.1, які міг об`єктивно бачити перед заокругленням автодороги, у результаті чого несвоєчасно побачив заокруглення дороги праворуч, та керований ним автомобіль продовжив рух прямо, виїхав за межи автодороги ліворуч за ходом руху та впав з мосту у кювет, де перекинувся на дах, в результаті чого потерпілі ОСОБА_6 і ОСОБА_7 отримали тяжкі тілесні ушкодження, що потягли смерть, а неповнолітній потерпілий ОСОБА_8 отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження.
Допущенні водієм ОСОБА_5 порушення зазначених вимог ПДР знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням суспільно-небезпечних наслідків у виді спричинення смерті двох потерпілих та спричиненням середньої тяжкості тілесних ушкоджень третьому потерпілому.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 не погоджується з постановленими відносно ОСОБА_5 вироком Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 лютого 2021 року та ухвалою Одеського апеляційного суду від 29 вересня 2021 року через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості та особі його підзахисного, та розглянути можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням. 
Мотиви Суду
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 не оскаржує висновків суду в частині доведеності винуватості та кваліфікацію дій засудженого. Натомість, вказує на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі ОСОБА_5 через суворість.
На думку колегії суддів ці доводи є безпідставними. 
Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною.  
Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Із аналізу судових рішень вбачається, що обираючи засудженому міру покарання, суд врахував особу ОСОБА_5 , який раніше не судимий, є особою молодого віку, вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем навчання та проживання, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, при цьому враховано наявність обставин, що пом`якшують покарання (щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення) та відсутність обставин, які обтяжують покарання, а також часткове добровільне відшкодування завданих збитків. Наведене стало підставою призначити покарання у мінімальному  розмірі, визначеному санкцією статті. 
Однак, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким, настання невиправних наслідків, те що в результаті ДТП настала смерть двох пасажирів ОСОБА_6 й ОСОБА_7 , а також спричиненням середньої тяжкості тілесних ушкоджень неповнолітньому потерпілому ОСОБА_8 , суд дійшов висновку про те, що  необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_5 та попередження нових злочинів буде покарання у виді позбавлення волі, яке слід відбувати реально, з позбавленням права керувати транспортними засобами. 
Суд апеляційної інстанції ретельно перевірив доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 , які є аналогічними, наведеними в його касаційній скарзі, дав на них вичерпну, вмотивовану відповідь. Зокрема, суд вірно зазначив, що призначене ОСОБА_5 покарання саме у виді позбавлення волі відповідає вимог ст. 50, 65 КК України.
Разом з цим, апеляційним судом було враховано, що з дня вчинення злочину до розгляду справи в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_5 не вжив жодних дій, направлених на повне відшкодування спричиненої шкоди потерпілим, та не дав апеляційному суду раціонального пояснення невжиттю таких дій протягом тривалого часу, що на думку апеляційного суду може свідчити про відсутність щирого каяття з боку обвинуваченого.
Що стосується позиції сторони захисту про можливість звільнення ОСОБА_5 від відбування призначеного йому покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, то слід зазначити наступне.
Стаття 75 КК України передбачає, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. 
З огляду на встановлені обставини, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та обставини цієї справи,  наслідки, що настали (смерть двох потерпілих та спричиненням середньої тяжкості тілесних ушкоджень третьому потерпілому), місцевий суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для застосування до  ОСОБА_5 положень ст. 75 КК України, і з таким висновком погодилась й колегія суддів апеляційного суду.
Ні судом першої інстанції, ні апеляційним судом у ході розгляду апеляційної скарги захисника не встановлено обставин, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення. Нових обґрунтованих підстав для звільнення засудженого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України не зазначено і в касаційній скарзі.
Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого, попередження вчинення нових злочинів.
Висновки судів попередніх інстанцій зроблено з дотриманням принципів законності, індивідуалізації та справедливості призначення покарання.
Касаційна скарга захисника не містить переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність постановлених у кримінальному провадженні судових рішень.
Ураховуючи наведені у скарзі мотиви та надані до неї копії судових рішень, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд дійшов висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги захисника немає.
З цих підстав Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 лютого 2021 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 29 вересня 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді: 

 
ОСОБА_1                                     ОСОБА_2                                          ОСОБА_3