ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/17247/19                Головуючий суддя І інстанції Хайкін В. М.
Провадження № 22-ц/818/2041/21        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: споживчого кредиту
П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2021 року                                                                м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах
судді-доповідача        Яцини В.Б.
суддів колегії                Бурлака І.В., Котелевець А.В.,
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Кредитної спілки «Істок» на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 жовтня 2020 року, ухвалене у складі судді Хайкіна В.М., по цивільній справі за позовом Кредитної спілки «Істок» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про споживчий кредит, 

В С Т А Н О В И В :

Кредитна спілка «Істок» в особі представника ОСОБА_3 07.11.2019 року звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про споживчий кредит №ДКХ-2240 від 22.11.2018 року у розмірі 145854, 60 грн., з яких: заборгованість за основною сумою кредиту – 27983, 55 грн.; заборгованість за платою – 43157, 95 грн.; заборгованість за відсотками – 0, 28 грн.; 100 % річних згідно ст. 625 ЦК України та п. 4.7.3 кредитного договору – 60226, 88 грн.; інфляційні нарахування – 3485, 94 грн.; штраф – 11000, 00 грн. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 06.04.2016 року відповідач ОСОБА_1 звернувся із заявою про вступ до Кредитної спілки «Істок». Заяву було розглянуто та прийнято рішення про прийняття ОСОБА_1 у члени кредитної спілки. При цьому, в цей же день 06.04.2016 року, відповідачем було сплачено вступний внесок та обов`язковий пайовий внесок, що в свою чергу надало йому членство у кредитній спілці. 22.11.2018 року ОСОБА_1 подав заяву на отримання кредиту, за результатами розгляду якої було прийнято рішення про надання йому споживчого кредиту. Таким чином, між кредитною спілкою та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір про споживчий кредит № ДКХ-2240 від 22.11.2018 року та надано кредит в сумі 30000,00 грн. на строк 12 календарних місяців зі сплатою 0,001% річних за користування кредитом та сплатою за користування кредитними коштами у сумі 39, 45 грн. щоденно. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором, 22.11.2018 року між Кредитною спілкою «Істок» та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір поруки №ДКХ-2240 ДП1, згідно умов якого поручитель несе солідарну відповідальність разом з позичальником перед кредитором. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором, у нього утворилася заборгованість за кредитом в розмірі 145854, 60 грн., з яких: заборгованість за основною сумою кредиту – 27983, 55 грн.; заборгованість за платою – 43157, 95 грн.; заборгованість за відсотками – 0, 28 грн.; 100 % річних згідно ст. 625 ЦК України та п. 4.7.3 кредитного договору – 60226, 88 грн.; інфляційні нарахування – 3485, 94 грн.; штраф – 11000, 00 грн. Враховуючи викладене, просить суд достроково стягнути з відповідачів в солідарному порядку на свою користь заборгованість за договором про споживчий кредит №ДКХ-2240 від 22.11.2018 року у розмірі 145854, 60 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 жовтня 2020 року позов було задоволено частково.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Кредитної спілки «Істок» заборгованість за договором про споживчий кредит №ДКХ-2240 від 22.11.2018 року у розмірі 20090 (двадцять тисяч дев`яносто) грн. 00 коп.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто в дольовому порядку з   ОСОБА_1  та   ОСОБА_2  на користь Кредитної спілки «Істок» витрати по сплаті судового збору в розмірі 301 (триста одна) грн. 94 коп.
В апеляційній скарзі представник позивача – Голова Правління КС «Істок» Дронова Т.О. посилалась на незаконність, необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, та просить скасувати рішення Дзержнського районного суду м. Харкова від 08.10.2020 в частині відмови у задоволенні позовних вимог та винести в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги КС «Істок» у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд безпідставно застосував до спірних правовідносин Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до якого військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності у тому числі банками та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, оскільки вказаний закон не звільняє відповідача від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання з передбачених у ст. 625 ЦПК України, а саме: плата, інфляційні втрати та спеціальні відповідальність. Оскільки суд припустився помилки та застосував закон, який не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, то відповідно до ст. 376 ЦПК України це є підставою для скасування згаданого рішення.
На обґрунтування своєї правової позиції апелянт постався на висновки, які були висловлені у постанові ВС від 24.04.2018 у справі № 127/13998/17 та постанови Чернігівського апеляційного суду від 10 вересня 2019року у справі № 749/298/19, постанові Запорізького апеляційного суду від 31 березня 2020 року у справі № 330/2044/19, які суд не взяв до уваги. 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_4 просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення – без змін, вважає рішення суду законним та обґрунтованим.
Вказав, що у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 131/1449/16-ц, від 14 лютого 2018 року у справі № 727/2187/16-ц, від 20 лютого 2018 року у справі № 640/4439/16-ц, від 21 лютого 2018 року у справі № 211/1546/16-ц, від 25 квітня 2018 року у справі № 205/1993/17-ц були зроблені висновки, що особливий період діє в Україні від 17 березня 2014 року, після оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію». Президент не ухвалював відповідного рішення про скасування особливого періоду, як і рішення про демобілізацію військовослужбовців, прийнятих на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого період.
Тому з урахуванням правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 522/12270/15-ц, від 25 вересня 2019 року у справі № 521/9626/15-ц на спірні правовідносини поширюється норма частини 15 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», яка є спеціальною нормою цивільного права у кредитних правовідносинах і поширюється на усі кредитні правовідносини за участю відповідних категорій військовослужбовців, у тому числі на норму ст. 625 ЦК України. 
Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову, без повідомлення учасників справи. 
Згідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
За правилом ч. 1 ст. 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Оскаржуване рішення не повністю відповідає вказаним вимогам в оскарженій частині.
Судом першої інстанції відповідно до наявних у справі доказів встановлено, що 06.04.2016 року ОСОБА_1 звернувся до Кредитної спілки «Істок» із заявою про вступ до кредитної спілки.
Заяву було розглянуто та згідно протоколу засідання правління Кредитної спілки «Істок» від 06.04.2016 року прийнято рішення про прийняття ОСОБА_1 у члени Кредитної спілки «Істок».
06.04.2016 року ОСОБА_1 сплатив вступний внесок та обов`язковий пайовий внесок, про що свідчать відповідні прибуткові касові ордери №975 та №976, таким чином він набув членства у Кредитній спілці « Істок ».
22.11.2018 року ОСОБА_1 подав заявку на отримання кредиту, за результатами розгляду якої було прийнято рішення про надання йому споживчого кредиту, що підтверджується протоколом засідання кредитного комітету КС «Істок» від 22.11.2018 року.
22.11.2018 року між Кредитною спілкою «Істок» та ОСОБА_1 було укладено договір про споживчий кредит №ДКХ-2240, за умовами якого позичальнику надано кредит в сумі 30000,00 грн. на строк 12 календарних місяців, тобто по 22.11.2019 року зі сплатою 0,001% річних за користування кредитом та платою за користування кредитними коштами у сумі 39,45 грн. щоденно (п.п. 1.1, 2.5, 3.2 Кредитного договору).
Надання позичальнику кредитних коштів в сумі 30000,00 грн. підтверджується видатковим касовим ордером від 22.11.2018 року, який підписаний ОСОБА_1 .
27.12.2018 року між Кредитною спілкою «Істок» та ОСОБА_1 було укладено додатковий договір №1 до договору про споживчий кредит №ДКХ-2240 від 22.11.2018 року, відповідно до умов якого плата за надання кредиту становить 157, 80 грн.
З метою забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, 22.11.2018 року між Кредитною спілкою «Істок» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №ДКХ-2240 ДП1, за умовами якого, у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником взятих на себе зобов`язань по кредитному договору, поручитель та інші особи, які дали поруку по кредитному договору, відповідають перед кредитором солідарно, нарівні з позичальником, за повернення суми кредиту та нарахованих згідно умов кредитного договору зобов`язань, відшкодування збитків, у відповідності до ст.ст. 553-559 ЦК України.
У пункті 4.7, укладеного між сторонами кредитного договору, визначено відповідальність сторін та наслідки порушення умов цього договору, зокрема: дострокове повернення позичальником кредиту з підстав та порядку, передбаченому в п. 6.2.2 договору; сплату позичальником штрафу у розмірі 1000 грн. за порушення кожного платежу, згідно Графіку платежів; повернення позичальником суми боргу (основної суми кредиту, плати та процентів) з урахуванням встановленого індексу інфляції та 100 відсотків річних від простроченої суми за весь час прострочення сплати зобов`язань за договором, згідно статті 625 ЦК України (п.п. 4.7.1-4.7.3 кредитного договору).
Пунктом 6.2.2 кредитного договору встановлено, що у разі затримання позичальником сплати частини кредиту та/або відсотків більш, як на один календарний місяць, кредитор набуває права вимагати від позичальника дострокового погашення кредиту та нарахованих плати та відсотків, згідно умов договору до дня повного виконання зобов`язань за договором; вимагати відшкодування збитків, завданих кредитору, внаслідок невиконання або неналежного виконання позичальником умов цього договору; вимагати від поручителів дострокового повного погашення кредиту та нарахованих плати та відсотків, згідно умов договору.
З наданих суду та досліджених доказів встановлено, що ОСОБА_1 неналежним чином виконував свої зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість, яка згідно з розрахунком Спілки становить: 145854, 60 грн., з яких: заборгованість за основною сумою кредиту – 27983, 55 грн.; заборгованість за платою – 43157, 95 грн.; заборгованість за відсотками – 0, 28 грн.; 100 % річних згідно ст. 625 ЦК України та п. 4.7.3 кредитного договору – 60226, 88 грн.; інфляційні нарахування–3485, 94 грн.; штраф–11000,00 грн.
Також встановлено та не заперечується позивачем, що на момент укладання кредитного договору від 22.11.2018 року ОСОБА_1 перебував на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 , мав звання прапорщика та обіймав посаду начальника зміни відділу ФПЗ, вказане підтверджує заявка на отримання кредиту, а також довідка військової частини НОМЕР_1 від 16.01.2020 року №13.
Доказів звільнення відповідача з військової служби до закінчення періоду, за який позивачем нараховано заборгованість за кредитним договором матеріали справи не містять.
Відмовляючи у стягненні передбачених у ст. 625 ЦК України сум суд першої інстанції виходив з наступного.
Відповідно до підпункту 3 пункту 4 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року статтю 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено пунктом 15, згідно з яким військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.
Пунктом 1 Розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» дію підпункту 3 пункту 4 цього Закону поширено на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби.
Згідно з положеннями Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
В Україні особливий період розпочався з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року та триває по теперішній час.
За змістом статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Мобілізацією, згідно з положеннями наведеної статті, є комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу.
У частині четвертій статті 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду.
Таким чином, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду.
Водночас статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення поняттю демобілізації як комплексу заходів, спрямованих, серед іншого, на планомірне переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, на організацію і штати мирного часу.
Системний аналіз наведених правових норм, а також загальновідомих обставин іноземної агресії щодо України дає суду підстави стверджувати, що у проміжки між періодами проведення мобілізації стан особливого періоду не припинявся.
У постановах Верховного Суду, від 14 лютого 2018 року у справі № 131/1449/16-ц (касаційне провадження № 61-4157св18); від 14 лютого 2018 року у справі № 727/2187/16-ц (касаційне провадження № 61-3951св18); від 20 лютого 2018 року у справі № 640/4439/16-ц (касаційне провадження № 61-4304св18); від 21 лютого 2018 року у справі № 211/1546/16-ц (касаційне провадження № 61-4255св18); від 25квітня 2018 року у справі № 205/1993/17-ц (касаційне провадження № 61-1664св17) зроблено висновки, що особливий період діє в Україні від 17 березня 2014 року, після оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію». Президент України відповідного рішення про скасування особливого періоду, як і рішення про демобілізацію військовослужбовців, прийнятих на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду, не приймав.
Відповідно до пункту 13 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» особам, які мають право на пільги, гарантії та компенсації, передбачені цим Законом, видаються посвідчення.
Аналіз статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» дає підстави зробити висновок, що перелік пільг військовослужбовців та членів їх сімей закріплений у пунктах 1-12 цього Закону та право на отримання саме цих пільг потребує наявність відповідного посвідчення.
Разом з цим пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Крім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення.
Вказані правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 522/12270/15-ц, від 25 вересня 2019 року у справі № 521/9626/15-ц.
З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що стягненню на користь позивача підлягає лише заборгованість за тілом кредиту в сумі 30000 грн. за вирахуванням сплачених на його погашення ОСОБА_1 сум, а саме: 30000 грн. – сума внеску, що наявна у довідці позивача (5000 грн. + 3960 грн.) = 21040 грн., а також сума за квитанцією №N1A6T5745M від 26.12.2019 року про сплату ОСОБА_1 суми боргу у розмірі 950 грн., тобто загальна сума заборгованості становить: 21040 грн. – 950, 00 грн. = 20090, 00 грн., оскільки позичальник ОСОБА_1 є військовослужбовцем та на нього поширюються пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а тому не підлягають стягненню з нього на користь позивача відсотки та плата за користування кредитом, а також штрафні санкції з моменту укладення кредитного договору, тобто з 22.11.2018 року до закінчення особливого періоду, якому дотепер немає кінця.
Доводи скарги щодо непоширення на спірні правовідносини норми частини 15 статті 14 Закону України  «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» є безпідставними, оскільки згадана у скарзі постанова касаційного суду є нерелевантною до цієї справи, а суд першої інстанції обґрунтовано послався на висновки щодо застосування відповідних норм матеріального права, які були висловлені у згаданих постановах Верховного суду. 
Наведені у відзиві на апеляційну скаргу доводи знайшли своє підтвердження. 
У постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 131/1449/16-ц, від 14 лютого 2018 року у справі № 727/2187/16-ц, від 20 лютого 2018 року у справі № 640/4439/16-ц, від 21 лютого 2018 року у справі № 211/1546/16-ц, від 25 квітня 2018 року у справі № 205/1993/17-ц були зроблені висновки, що особливий період діє в Україні від 17 березня 2014 року, після оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію». Президент не ухвалював відповідного рішення про скасування особливого періоду, як і рішення про демобілізацію військовослужбовців, прийнятих на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого період.
Тому з урахуванням правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 522/12270/15-ц, від 25 вересня 2019 року у справі № 521/9626/15-ц на спірні правовідносини поширюється норма частини 15 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», яка є спеціальною нормою цивільного права у кредитних правовідносинах і поширюється на усі кредитні правовідносини за участю відповідних категорій військовослужбовців, у тому числі на норму ст. 625 ЦК України. 
З огляду на те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростували, то відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Кредитної спілки «Істок» – залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 жовтня 2020 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути на протязі 30 днів після отримання повного судового рішення оскаржена у касаційному порядку лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 30 грудня 2021 року.

Головуючий                                                        В.Б.Яцина.

Судді                                                                І.В.Бурлака.

                                                                       А.В.Котелевець.